Usun, et sünged tõusulained on silmapiiril.
Vaenulikkuse ja tagakiusu lained, mis on murdmas sisse kogudusse.
Meid on õpetatud mitte ootama tagakiusu,
aga kuna ma tean, kui tõsine ja raske võib tagakius olla,
siis mu süda ka valutab Ameerika pärast.
Keskendun südamete ettevalmistamisele,
et püsida ustavana lõpuni välja.
VALMIS PÜSIMA
Tere tulemast me teise saatesse!
Jeesus hoiatab meid mitmete ohtude eest,
mis võivad tabada meid Tema järgimise tõttu.
Eriti tagakiusu kontekstis.
Tahan täna rääkida hirmu ohust
ja sellest, kuidas ma õppisin sellega toime tulema.
Tean enam kui hästi, mida hirm tähendab.
Mind lahutati jõuga mu lähedastest
ja pandi luku taha, kus mul polnud mingit kontrolli.
Üks kurjust täis valitsus oli saadetud täiega mu vastu
ja mind ähvardati kolme karistusega.
Olin täiega hirmunud,
mis tingis selle, et mu adrenaliin oli pidevalt laes,
mis ei lasknud mul magada.
Mu keha hakkas üles ütlema ja ma kaotasin kaalus 23 kg.
Ühtlasi tabasid mind nii ööl kui päeval paanikahood.
Nii et olen igati hirmu asjatundja.
Jeesus hoiatas jüngreid ikka ja jälle,
et nad saavad kogema raskusi ja tagakiusu.
Kuid sama sagedasti manitses Ta neid mitte kartma.
Inimlik reaktsioon ohu korral on tunda hirmu.
Ma isiklikult ei tea, kuidas vältida adrenaliinilakse
ja puperdavat südant.
Usun, et Jeesus ei rõhutanud niivõrd seda,
et me ei peaks hirmu tundma,
kuivõrd, et me ei peaks hirmu põhiselt käituma.
Sest oht peitub selles, et hirmule alistuv inimene
võib minna kompromissile oma usu osas,
langeda ära või isegi eitada Jeesust.
Kui minu puhul oleks keegi avanud kongiukse,
aga Jumal oleks käskinud mul jääda,
siis mulle meeldiks mõelda, et oleksin kuuletunud,
aga tõenäoliselt oleksin siiski pannud plehku.
Mul kulus umbes aasta,
enne kui suutsin järjepidevalt ületada oma hirmu.
Samas ei jõudnud ma kunagi punkti, kus poleks üldse hirmu tundnud.
Küll aga jõudsin punkti,
kus suutsin hirmust hoolimata jääda kindlaks.
Nnimetaksin seda hirmu ületamiseks
ja tahaksin jagada teiega, kuidas ma selleni jõudsin.
Püüdsin kasvatada selleks
nii oma jumalakartust kui igavikulist vaatenurka.
Nii et esiteks me peame kasvatama oma jumalakartust,
nähes Jumalat kui kohtunikku.
Lugedes Türgi vanglas istudes Piiblit, tõusid sealt mu jaoks esile asjad,
mida ma polnud kunagi varem selliselt näinud.
Üks neist puudutas suurel hulgal õhutusi pidada vastu,
kannatada välja, ületada olukorrad
ja samas tagajärgi sellele, kui me seda ei tee.
Seal oli tegu karmide sõnadega, mis olid väga kainestavad mu jaoks.
Me rõhutame alati Jumala armastust ja seda igati õigustatult,
kuid meile ei meeldi rääkida põrgust ja kohtumõistmisest.
Isegi, et Jeesus rääkis sellest üsna palju.
Ta tegi seda seetõttu,
et Tema eitamisel ja oma usuga kompromissile minekul
on kohutavad tagajärjed.
Jeesus ütles seda väga selgelt ja konkreetselt.
"Ärge kartke neid, kes ihu tapavad, hinge ei suuda aga tappa,
pigem kartke teda, kes võib nii hinge kui ihu põrgus hukata!" (Mt 10:28).
Need polnud vaid tühjad sõnad.
Jeesus ühtaegu hoiatas oma jüngreid eesootavate raskuste eest
ja samas valmistas neid selleks ette,
andes teada, et neid ootavad ees rasked valikud.
Muide, enamus neist tapeti oma usu pärast,
sest nad jäid ustavaks Jeesusele.
Nii on olemas eluterve kartus Jumala ees.
Kartus, mida Jumal tahab, et omaksime,
sest see tingib lojaalsuse Tema suhtes.
Need olid rasked piiblisalmid, mida lugeda.
Eriti, kui tundsin end nõrga- ja murtuna.
Samas aitasid need mul otsustada jääda ustavaks Jumalale.
Kõige olulisem küsimus on,
kas ma kardan rohkem inimesi või Jumalat?
Tänase päeva kontekstis võiks Jeesus meile öelda:
"Ära karda neid, kes võivad kustutada su maise elu,
vaid karda Jumalat, kes võib kustutada su igavese elu."
Kas sa kardad rohkem Jumalale kuuletumise tagajärgi,
milleks on tagakius
või Jumalale mittekuuletumise tagajärgi?
Meil peab olema asjadest õige arusaam,
sest isegi, et Jeesuse järgimine võib minna kalliks maksma,
läheb Tema mittejärgimine veelgi kallimaks maksma.
Teiseks, me peame nö "toitma" oma õiget vaatenurka,
et arendada oma igavikulist silmavaadet.
See on see, kuidas Paulus vaatas oma kannatuste peale.
2 Kor. 4:17-18: "Sest see praeguse hetke kerge ahistus
saavutab meile määratult suure igavese au,
meile, kes me ei pea silmas nähtavat, vaid nähtamatut,
sest nähtav on mööduv, nähtamatu aga igavene."
Paulusel oli õigus - maine elu on väga lühikene ja ajutine,
peale mida saabub igavik.
See peaks asetama asjad õigesse fookusesse me jaoks.
Paulusel aga oli üks eelis -
tal oli nii võimas kohtumine ülestõusnud Jeesusega,
et see sõna otseses mõttes niitis ta jalust.
Ühtlasi sai Paulus taeva külastuse osaliseks.
Ta nägi asju igavikuliste silmade läbi, sest ta oli näinud taevast.
Paulus ei rääkinud neist asjadest usus vaid läbielatud kogemuste põhjal.
Ma anusin ka sellise kogemuse järele,
olles kindel, et kui näen, mida Paulus nägi,
suudaksin ka jääda vait ja lõpetada vingumise,
nähes oma kannatust hoopis teisel moel.
Kuid ma pidin tegema selle läbi raskemal moel.
Nii nagu enamus teistki.
Nii võin öelda omast kogemusest,
et taevasest perspektiivist lähtuvat jumalakartust on võimalik arendada
isegi keset kõige raskemaid olukordi.
Mu esimese vangla-aasta lõpus toimus uus kohtuistung,
kus mulle esitati täiendavaid süüdistusi,
mille kohaselt mulle lisandus kolm karistust,
üksikkongis elamine
ja ei mingit võimalust ennetähtaegseks vabanemiseks.
Ja kindluse mõttes lisati veel veel 35 aastat otsa.
Ma ei suutnud peale seda 3 päeva voodist tõusta.
Olin täiesti maatasa.
Paar nädalat hiljem aga
laulsin Jumala ees oma leina ja kaotusvalu välja
ja mu huulilt kostis: "Oled kõike seda väärt.
Oled väärt kõiki neid pisaraid ja valu, mida kogen."
Jätkasin laulmist ja sellest sündis üks südamelaul.
Mu hüüe Jeesuse poole.
Üks selle laulu salm ütleb:
"Tahan, et mind leitaks väärt seisma kord Su trooni ees,
kus pole maad kahetsustele ja argpükslusele
tegemata jäänud asjade pärast."
Kujutasin ette,
kuidas seisan oma elu lõppedes Jeesuse ees,
kuuldes Teda ütlemas mulle:
"Andrew, mul oli ülesandeid su jaoks,
mis jäid tegemata, sest olid argpüks.
Ka oli mul su jaoks üks pärand, mida oleks tahtnud sulle anda,
aga sa põgenesid mu eest."
Nii otsustasin, et ma ei taha seista kahetsustega Jeesuse ees.
See oli väga märkimisväärne muutus mu jaoks,
sest olin vaid paar kuud varem öelnud madalseisus olles Jumalale:
"Loobun ükskõik, millisest teenimistööst,
mis sul võiks olla varuks mu jaoks.
Ma ei taha Sinult enam ühtki ülesannet.
Loobun neist kõigist!
Olen valmis olema taevas kõige vähem tähtsam inimene.
Lihtsalt lase mul naaseda oma pere juurde,
sest ma ei talu seda enam!"
See oli kohutav põrumine.
Kuid veidi aja pärast mõtlesin juba teisiti.
Parandasin meelt ja olin valmis täitma iga viimse kui ülesande,
mis Jumalal oli mu jaoks.
Isegi, kui see tähendanuks vanglasse jäämist.
Sest ma otsustasin elada päevani, mil seisan kord Jeesuse ees.
Nii laulsin seda laulu iga päev, kuni oma vangistuse lõpuni.
Mida enam seda kordasin
ja mida enam keskendusin üks päev Jeesuse ees seismisele,
siis keskendudes igaviku nimel elamisele,
muutus see teadlikust deklareerimisest
kogu mu elu suunaks.
Jumalakartus ja taevane vaatenurk
hakkasid võtma minus kuju ja kasvama minus.
Küsimus polnud tundes või mõistuslikus tõest kinni hoidmises.
See kätkes endas üht vaimulikku, üleloomulikku tasandit.
Hea uudis on see,
et Jumal tõesti igatseb juurutada seda me sisse.
Ta on muide lausa tõotanud seda teha.
Jumal ütles Iisraeli rahva kohta Jeremija 32:40:
"Ma annan neile südamesse minu kartuse,
et nad ei lahkuks minust."
Püha Vaim aitab vormida me südameid ja meeli,
et me näeks ja mõtleks teisiti.
Kolmandaks - me peame toitma oma igatsust taeva järele.
On olemas hea ja eluterve jumalakartus,
mille abil vältida Jumala kohtumõistmist.
Aga samas peab meil olema ka õige kuvand taevast.
Taevas pole mingi igav paik, kus käivad lõputud kooriproovid.
Mul pole aega sellest detailsemalt rääkida,
kuid see on üks täiesti imeline paik.
Ühtlasi tuleb taevas mingi hetk siia uuendatud maa peale
ja paljud asjad, mida siin maa peal teame,
saavad taastatud.
Ainult selle vahega, et kõik saab olema täiuslik.
Jeesus ütles oma jüngritele,
et nad peaks investeerima oma aardeid taevasse -
oma aega ja lausa oma elu.
Ta ütles neile, et nad peaks lööma kokku selle kõige hinna
ja mis iganes see hind ka poleks - see on seda kõike väärt.
Jeesus juhtis põhjusega oma jüngrite tähelepanu taevale.
Ta tahtis kõrvaldada nende hirmu surma ees
ja nende liigse kiindumuse selle maailma vastu.
Selleks aga, et see juhtuks, peame me kiinduma taevasse.
Me peame koolitama oma südamed ümber.
Oma teisel vangla-aastal
harjutasin end tantsima Jumala ees 5 minutit päevas.
Teadvustasin endale Jeesuse korraldust
rõõmustuda keset tagakiusu.
Matteuse 5:11-12: "Õndsad olete teie,
kui teid minu pärast laimatakse ja taga kiusatakse
ja teist valega kõiksugust kurja räägitakse.
Olge rõõmsad ja hõisake, sest teie palk on suur taevas!"
Nii otsustasin sõnakuulelikkuse märgiks
rõõmustada iga päev.
Laulsin neid salme ja tantsisin Jumala ees.
Ja jõudes reani:
"Olge rõõmsad ja hõisake, sest teie palk on suur taevas!"
ma lihtsalt hüppasin ühelt jalalt teisele
ja muudkui kordasin:
"Jah, ma rõõmustan, sest mu palk on suur taevas!"
Võin kinnitada teile, et seda tehes ei hoolinud ma tegelikult väga tasust.
Sest tasust on väga raske olla motiveeritud,
kui kannatad ja soovid kohest lahendust.
Kui aga korrutasin seda päevast päeva,
et mu tasu on suur taevas,
siis isegi, et ma ei tundnud endas mingit rõõmu
ega olnud väga motiveeritud tasust,
siis miski mu sisemuses hakkas siiski muutuma
ja ma keskendusin palju enam taevale ning igatsusele sinna jõuda.
Ühtlasi laulsin seda oma südamelaulu, mille olin vanglas kirjutanud.
"Tahan, et mind leitaks väärt seisma kord Su trooni ees,
kus pole maad kahetsustele ja argpükslusele
tegemata jäänud asjade pärast."
Kuid sel salmil on ka teine osa:
"Hästi tehtud, mu ustav sõber - võta nüüd vastu oma tasu.
Jeesus, mu rõõm -
Sina oled see tasu, kelle nimel ma jooksen."
Korrates seda päevast päeva hakkas midagi juurduma mu sees.
Üks lihtne, samas põhjapanev teadmine,
et Jeesus on mu tasu.
Otsus omada tõelist jumalakartust,
õige vaatenurk
ja sihi hoidmine taeval.
Mu vaatenurk muutus kuude jooksul, ehitades midagi üles mu sees.
Nii et kui mind kohtu ette viidi,
ütlesin nii kohtunike kui meedia ees järgmised sõnad,
mis on muide kohtusalvestistes kirjas.
"Olen õnnis, sest paljud inimesed on mulle Jeesuse nime pärast
halba teinud ja mind taga kiusanud,
mistõttu ma kannatan praegu.
Olen õnnis, sest mind on jõuga lahutatud mu naisest ja lastest.
Olen õnnis, sest istun vangis.
Kuid ma olen teadlikult otsustanud kannatada Jeesuse pärast,
lootes näidata selle kannatuse läbi Tema võrreldamatut väärtust."
Selliselt mõtlemine ei muutnud olukorda kergemaks.
Kannatamine oli endiselt valulik.
Tundsin meeletut kurbust ja üksindust.
Oma pere kaotust.
Ja ma tundsin ka endiselt hirmu.
Aga kõige selle taustal oli veendumus ja pidev hääl, mis ütles:
"Sa ei saa põgeneda,
sest suured ja olulised asjad on kaalul.
Nii et püsi kindlana."
Sõbrad, hakake töötama selle kallal juba praegu.
Paluge, et Jumal täidaks te südame jumalakartusega,
et te ei lahkuks Temast kunagi ega annaks järgi hirmule inimeste ees.
Hakkasin sellega varakult pihta,
püüeldes selle poole ja anudes seda Jumalalt,
sest teadsin, et vajan seda.
Kuulutage, mis on tõde.
"Mu kodakondsus on taevas."
"Ma elan päevani, mil kohtan kord Jeesust."
"Jeesus on minu tasu."
Kuulutage seda jätkuvalt,
hakates seda uskuma ja elama selle järele.
Töötage ka selle nimel, et näeksite igavikuliste silmade läbi,
et te näeksite asju õigel moel.
Ja lõpuks - lööge kokku, mis see maksma läheb,
otsustades juba ette, et olete valmis maksma seda hinda.
Jeesus ütles: "Püsige kindlalt ja te võidate elu."
Ta viib teid enda juurde
ja te jõuate turvaliselt koju.
Tänud vaatamast tänast saadet!
Räägin järgmine kord ohust,
mis peaaegu lõpetas mu suhte Jumalaga.
Tegu on ohuga, millega igaüks meist võib silmitsi seista.
Tõlge: Anne-Ly Raukas