Jari Sulkunen'i lugu.
VANGLAST VABAKS
Kuopio vabakogudus
Kui olin laps, elasin kodus, kus oli alkoholiga probleeme.
Mu vanemad lahutasid, kui ma olin 7 aastane.
Perre tuli uus isa, kes oli täielik joodik.
Lapsena kartsin palju kodus olla.
Mingeid piire polnud ja koolis käimine jäi ka tahaplaanile.
Muudes inimsuhetes sain hästi hakkama,
aga normaalne areng jäi aeglaseks.
12 aastaselt proovisin narkootikume ja ka õlut.
Nii see napsu pruukimine tasapisi aina kasvas.
Lapsena oli meil kontakt kooliga, kus oli üks usklik mees.
Ta teadis, et meil on kodus probleeme.
See mees viis mind oma koju ja kodukoosolekutele.
Ta rääkis mulle Jeesusest.
Lapsena kogesin tõmmet Jumala poole.
Ta kutsus mind end oma elu Issandaks võtma.
Sel hetkel kartsin mitmeid asju.
Mul polnud julgust ja ma hakkasin käituma halvasti.
Esimest korda elus tegin teadlikult vale valiku.
Tasapisi lisandusid uimastite tarbimine ja vargused.
Olid ka valed sõprussuhted.
Nii see elu läks.
Hakkasin käima ka Norras reisidel.
Nende rahade eest, mis Norras saime, hankisime hašišit.
Hakkasime hašišit ka müüma. Nii see värk meil tasapisi käima läks.
Mäletan Jarit, kuna tundsin ta vanemaid aastaid.
Samas tundsin ka Jarit ennast ja teadsin teda näo järgi.
Kuulsin mitmeid jutte, kuidas noorel mehel on elu sassis.
Jarit peeti segaseks.
Sõjaväkke minnes märkasin, et sõltun uimastitest nii palju,
et kogesin lausa füüsilist valu.
Peale sõjaväge muutus narko tarbimine suuremaks.
Mängu tuli amfetamiin.
Ühe luterlase kaudu sain korteri, aga kaotasin selle varsti,
kuna ei suutnud seda pidada nii nagu tarvis.
Meie narkomüük ja vale elulaad olid ühiskonnas nii võimsalt näha,
et teadsin, et ma tegutsen ühiskonna reeglite vastu.
Samas ühiskond ei toetanud ka mind.
Mult võeti korter ära ja ma jäin kodutuks.
Peale aastaid kodutu olemist tabas mind psühhoos
ja lisaks sellele olin ka alatoitunud.
Olin selles ringis, et saada ainult seda ainet
ja ennast pilve tõmmata.
See ring muutus kontrollimatuks, tuues kaasa kõik sinna juurde kuuluva
Ka tahtmatuse elada.
Olin ühel sillal.
Psühhoos, milles olin, käskis mul sillalt alla hüpata.
Mäletan neid sõnu: "Kui hüppad, saad lõpuks kogeda rahu."
Ma ei tea, mis pani mind sealt sillalt hüppama,
aga alla jääle ma maandusin.
Päästjad mõõtsid hiljem selle hüppekõrguse ära,
milleks oli 15 meetrit.
See mees oli nii vastuoluline.
1999.aastal sattusin vanglasse. Mulle mõisteti 5 aastat.
Osalesin raskes röövis,
mille tulemusena sain koos sõbraga karistuse.
Sattusin vangla psühhiaatriahaiglasse,
kus arst ütles mulle, et nad on teinud omalt poolt kõik
ja ei saa mind rohkem aidata.
Need arsti sõnad peatasid mu tõsiselt
ja ma hakkasin esimest korda mõtlema,
et ma ei jää selliseks.
Seal oli üks teine mees ka,
kes nägi meelepetteid
ja oli samasuguses psühhoosis nagu minagi.
Mõtlesin, et kas selliseks siis jäängi ega omagi mingit väljapääsu?
Seal vangla vaimuhaiglas käis korra kuus või nii
üks lauluansambel, kes kuulutas evangeeliumi
ja rääkis Jeesuse muutvast väest.
Siis kogesin uuesti, kuidas Jumal hakkas mind enda poole tõmbama.
Hakkasin käima nendel koosolekutel ja märkasin, et mul on seal hea olla.
Seal ei kiusatud mu meeli ja mul oli seal rahu.
Sealt see muutus tegelikult algaski.
Mõtlesin, et inimesed ei saa mind aidata ja ise ka ei saa,
aga ons' ehk Jumalal mulle midagi anda?
Haarasin sellest kinni ja hakkasin Jumalale lähenema
läbi jumalateenistuste, palvete ja Piibli lugemise kaudu.
Seejärel pääsesin vaimuhaiglast välja taastusraviosakonda.
Selles osakonnas töö jätkus.
Käisin ikka edasi piibliringides ja vaimulikel koosolekutel,
huvitudes neist asjadest nii palju, et kirikuõpetaja pani seda ka tähele.
Ta tuli mu juurde ja ütles,
et Vaasas on üks kristlik rehabilitatsioonikeskus,
kuhu ta aitab mul saada.
Küsis, kas tahaksin sinna minna?
Olin kaasas nendes värbamisprotsessides
ja nähes Jari nime ühel avaldusel,
leidsin, et Jyväskylä poistega võiks peale osakonnast lahkumist
teha tugitööd küll.
Nii soovitasingi Jarit sinna osakonda ja sinna ta ka vastu võeti.
Nii ta siis Vaasasse saigi.
Tutvusin osakonnas Jari Sulkunen'i nimelise mehega.
Värbamise ajal kuulsin, et Jari on usule tulnud mees.
Ta avaldas soovi tulla Vaasa vangla kristlikku rehabilitatsiooni osakonda.
Tutvusin temaga, kui ta sinna tuli.
Vaasa osakonnas polnud erilisi kriteeriume,
et inimene peab sinna tulles olema usklik.
Küll aga pidi olema vaimulike asjade suhtes
positiivselt meelestatud,
kuna elu vaadeldakse tervikuna.
Mitte ainult füüsilise, psüühilise ja sotsiaalsena,
aga ka vaimse ja vaimuliku eluna.
Rehabilitatsioon hõlmab kogu paketti.
Kui ma esimest korda Vaasa osakonnas käisin,
polnud selle töö veel alanud.
Mehed aga olid juba selles osakonnas olemas.
Nägin naeratavat Jarit ning kogesin, et suur muutus on toimunud.
Vaasa osakonda, kus olin, oli palju tahtjaid,
aga ainult 10 valiti.
Ma olin ka valitute seas.
Kogesin, et Jumal juhtis mind sellel perioodil.
Rõõmustasin ja tasapisi taastus ka usk ellu.
Mõistsin, et elu võib muutuda.
Jari vaimulik pool oli tugevalt paigas,
aga rühmades pidi ta endaga kõvasti tööd tegema.
Jari oli üks neist, kelles nägi kogu aeg päästerõõmu.
Selle taga oli rõõm ja tore oli seda näha.
Ja kuigi selles osakonnas käsitleti raskeid teemasid minevikust ja mujalt,
ei tulnud Jaril mitte kunagi sellist masendust peale,
nagu osadel sel kursusel tuli.
Kristlikus osakonnas tehti asju läbi teatud programmide.
Koostati kui üks paber, kus olid kirjas kõik eesmärgid.
Mingi aja pärast kõik need asjad, mis olid paberil kirjas,
olidki toimunud.
Usu kaudu hakkas elu üles ehituma täiesti uuele alusele.
Vanglaajaga käisid kaasas ka väljaspool toimuvad tegevused.
Oli üks projekt, mida pidas ülal Jyväskylä tänavamisjon
ja kus mina olin juhiks.
Nende ja Vaasa vangla programm olid kõrvuti loodud
ja Jari sai kaasatud ka sinna programmi.
Ta liitus kogudusega ja sai ristitud ühes järves.
Ta liitus Jyväskylä nelipühi kogudusega.
Igatpidi oli näha, et elu läheb õiges suunas.
Mäletan, kui istusin autos ja sõitsime.
Juhataja sõitis selle autoga ja ma istusin kõrval.
Mõtlesin omi mõtteid ja olemine oli veidi nadi.
Olin suurte küsimuste ees ja mõtlesin, et küsin Jumalalt,
kuidas need inimesed saavad mind aidata?
Siis tulid esile need võimsad sõnad, mida kogesin enda sees.
Jumal ütles mulle, et Tema aitab mind.
Selle osakonna tervikpildis näeb selgelt,
et usuletulnud mees vajab ka rehabilitatsiooni.
Usuletuleku kaudu astub inimene uude maailma
ja kui ta on olnud pikalt vanglas ning kuritegelikus maailmas,
siis rehabilitatsiooni osakonnas on hea kasvada ja sellest lahti saada.
Õpitakse jätma maha vanu elustiile, kasvades uute sisse.
Pääsesin hooldekodusse.
Seal sain ka lõpliku otsuse toetusega elamiseks.
Olles elanud selles korteris, pääsesin tegema vabatahtlikku tööd.
Tegin seda mõne aja ja siis olin juba lepinguline töötaja.
Olen kuulnud ka, et selle programmi raames
kohtus ta ühes laagris oma abikaasa ja laste emaga.
Olen üsna lähedalt saanud jälgida Jari tähtsaid asju.
Usule tulekut, ristimist, abiellumist.
Ja nüüdki saan jälgida ta head tööd siin Kuopios.
Talle meeldib vanglatöö. Ta on vanglas kogu aja.
See on tore ja tore oli see juba algusest peale.
Ühel koosolekul istudes kogesin, kuidas Jumala vägi tuli mu üle.
Tundsin seljas ja peas survet. Ta venitas mu selgroogu.
Paar päeva hiljem ühes poes olles
kummardusin põrandalt mingit kaupa üles võtma.
Siis oli tunne, nagu oleks hulk rauda seljast läinud.
Kergenduse tunne tuli mu sisse.
Imestasin juhtunud üle, aga mu valu võeti ära.
Jari, nagu ka teiste osakonna meeste puhul on näha,
et usk annab jõudu käia läbi elu küsimusi,
mis on rasked ja ebamugavad,
aga mis tuleb läbi käia, et saaks sündida uus;
et saaks püsida kindlalt uues elus.
Mul on hea meel, et see jätkub ka peale vangistust.
Selle programmi juht oli plaaninud Vaasa vanglasse
kristlikku rehabilitatsiooni osakonda koos vangla personaliga.
Eriti teeme koostööd mina ja Sakari Pihlaja.
Siis arendati mõlemat asja samaaegselt -
nii Vaasa vangla rehabilitatsiooni osakonda,
kui ka TESS programmi hooldekodusid.
Selles oli palju samu elemente.
Siirdumine vangla osakonnast sellesse hooldekodusse.
Juhtus, et pikapeale müürid langesid.
Algas teistsugune kohanemine tavaelu ja selle väljakutsetega,
mille eest tuli programmi raames vastutada.
On muidugi neidki, kes ei tule usule ja jäävad oma eluga jänni.
Aga 90% on nii,
et rehabilitatsiooni osakonna mehed, kes teevad usuotsuse,
saavad ka elus hakkama.
See on kandev jõud maapealses elus
ja lisaks kõigele juhib see ka täiuslikkusesse ja taevasse.
See on see, mis juhtub kristlikus rehabilitatsiooni osakonnas.
Eriti siis, kui vang on pikka aega vangis istunud,
on selline rehabilitatsioon vältimatu.
On see siis vanglas või peale vanglat.
Usule tulekul ja peale seda
ei pea koguduse ellu astudes ootama mingit välist imet,
vaid see peab toimuma inimese mõttemaailmas ja suhtumistes.
Tundsin Jarit 90-ndatel - olime kambrikaaslased.
Jari oli oma maine poolest nii vanglas kui ka tänavatel paras hull.
Hull, kes läks omadega nii segi, et temaga ei tahtnud koos olla.
Aga pere tausta, ebaturvalisuse, alkoholi ja muude asjade tõttu
oli Jaril psüühilisi probleeme.
Ta ei käinud samadel teedel, kui teised.
Jari oli lapsest saati viibinud ebaturvalises keskkonnas.
Ta oli kodust korduvalt mitmel põhjusel põgenenud.
Elanud mitmes kohas oma elu.
Lõi omale täitsa omad eluviisid.
Mitte neid, mida kodus oleks õpetatud, vaid ta lõi mingi ellujäämise tee.
Kui inimene on lapsest saadik alkoholi ja kuritegeliku kultuuri sees,
nagu paljud on,
siis meie eludesse tulevad mitmesugused raskused.
Kuid Jeesus on spetsialiseerunud võimatute olukordade lahendamisele.
Ja kui vangla vaimuhaigla arst ütles, et nad ei saa enam kuidagi aidata,
siis Jeesus, kes on meie jaoks olemas, aitab meid.
Ta annab meie patud andeks; tervendab meid kõigist me vaevadest.
Nüüd tunnen Jarit töökaaslasena ja tunnen ka ta peret - naist ja lapsi.
Tean ta elu. Tean, et kõik on korras.
Jeesus on tervendanud, teinud terveks.
Loonud talle täitsa uue elu.
See on pakkumisel igaühe meie jaoks.
Jeesuse juurest võib alati leida pelgupaika
ja siis avaneb me ellu asju, mida me ei oska ettegi kujutada,
et maailmast võiks midagi sellist saada.
Vanglast vabaks!
Tõlge: Raul Jürimaa