JUMALA PUHUU ERÄMAASSA
KOHTALOKAS ERÄMAA
Tänään retkeilemme eräässä Eilatin seudun vaikuttavassa kohteessa, -
eli Punaisessa kanjonissa.
Ajamme yli Eilatin vuorten, jotka ovat yhtä upean kirjavia -
kuin Muhun saaren kansallispuvut.
Aivan kuin joku suuri taiteilija olisi tehnyt luonnon taideteoksen.
Miten verrattoman kaunista!
Punainen kanjoni on syrjäinen, ja siksi monille tuntematon.
Vain yksi haalistunut tienviitta osoittaa meille suunnan.
Tänne voi vaeltaa yli vuorten tai jokireittiä seuraten.
Kanjonin on kallioon uurtanut virtaavan veden väkevä voima.
Se alkaa kerätä voimiaan jo rajan takana Egyptissä.
Tällä puolen virta muuttuu voimakkaammaksi, kunnes -
se kohtaa punaisen hiekkakiven. Näin on syntynyt tämä luonnonihme.
Olemme nyt tulossa tähän kanjoniin, joka näkyy tuolla kauempana.
Autiomaan suuri luonnonihme, -
jonka Jumalan kädet ovat vuolleet pehmeään hiekkakiveen -
satojen tai ehkä tuhansien vuosien aikana.
Lähdetäänpä katsomaan tätä ihmettä.
Luontoa ihaillessamme, tahdomme jakaa kanssanne -
tärkeän ja meitä kaikkia koskevan teeman, eli ajatuksen kohtalosta.
Ei ole sattumaa, että aihe nousee mieleen juuri täällä, -
sillä juuri tällä seudulla Israelin kansa koki surullisen kohtalon.
Jumala oli tuonut heidät Egyptistä, mutta langetti täällä tuomion: -
"Yksikään... pahasta sukupolvesta ei saa nähdä sitä hyvää maata.."
Erämaan koettelemukset herättivät epäluottamusta ja kapinaa.
Omassakin elämässä kohtaamamme vaikeudet -
voivat joko vahvistaa tai murtaa meidät, muuttaen siten kohtaloamme.
Tervetuloa kanssamme Punaiseen kanjoniin, jonka muovasi vesi, -
ja jossa erämaan vaikeudet muovasivat israelilaisten kohtaloa.
Teemme retken Eilatin alueen vaikuttavimpaan retkikohteeseen, -
joka sijaitsee 12 km Eilatista pohjoiseen, Egyptin rajalla.
Matkamme vie yli Eilatin vuorten, -
jotka ovat yhtä kauniita kuin Muhun kansallispuvut Virossa.
Ikään kuin joku taidemaalari olisi levittänyt kankaansa -
ja loihtinut värien koko upean kirjon näihin vuoriin.
Luulenpa teidänkin näkevän se kauneuden.
Tämä on valtatie nro 12, joka on strategisesti erittäin tärkeä.
Tien varrella on tietysti sotilastukikohtia, -
joista tiukasti valvotaan toimintaa Egyptin puolella.
Israelin sotilaat ovat kallioon kaivetuissa suojabunkkereissa, -
joten meillä ei ole mitään hätää. Tämä tie vie meidät kohteeseemme.
Punainen kanjoni on hyvin koskematon retkikohde.
Toisin kuin muissa Israelin maksullisissa luonnonpuistoissa, -
täällä ei ole edes wc:itä. On vain kivien reunustama parkkialue -
ja kaappi, jossa on opaskarttoja vierailijoiden käyttöön.
Punainen kanjoni on Israelissa monien turistien lempipaikka, -
koska reitti ei ole kovin pitkä. Myös perheet voivat tulla tänne -
ihailemaan kanaalia, joka on kuin vuoltu punaiseen hiekkakiveen.
Matkareitti ei ole ylivoimainen iäkkäille, eikä lapsillekaan.
Nyt kuljemme kuivuneen Shan-joen pohjalla.
Tämä joki - oikeammin wadi - saa alkunsa rajan takaa Egyptistä.
Arabiaksi jokea kutsutaan wadiksi eli kuivaksi joen pohjaksi, -
koska joessa on vettä vain silloin kuin sataa, mutta nyt ei ole sadekausi.
Mutta näemme heti selviä merkkejä siitä, -
että tässä virrannut joki ei ollut pieni eikä rauhallinen.
Vahvat virrat ovat vuosien varrella uurtaneet kanjonin vuorten sisään.
Vielä emme ole varsinaisessa kanjonissa - tämä on vasta alkua.
Mutta ihan kohta sen näemme, mahtavan Punaisen kanjonin!
Vaikka joki on kuiva suurimman osan vuotta, -
joen reunoilla kasvaa vihreitä pensaita.
Jobin kirjassa niitä nimitettiin suolaheiniksi.
"he poimivat suolaheiniä pensaiden ympäriltä, -
ja heidän ruokanaan ovat kinsteripensaan juuret." (Job 30:4)
Kävellessämme pitkin Wadi Shanin pohjaa, tahdomme samalla puhua -
eräästä ihmiskielen vahvimmasta sanasta - eli kohtalosta.
Tämä kanjoni inspiroi meitä juuri tähän teemaan, -
sillä näillä seuduilla autiomaassa vaelsi kerran Israelin kansa; -
3 milj. ihmistä vanhuksineen, lapsineen, tavaroineen...
Syynä puheenaiheeseemme kohtalosta onkin se, -
että näillä main heidän kohtalostaan päätettiin.
Raamatun mukaan osa heistä pääsi Luvattuun maahan - toinen osa ei.
Tilanne ei ollut reilu, sillä miljoona heistä ei selviytynyt.
Vain 2 milj. oletetusta 3 milj. ihmisestä pääsi Luvattuun maahan.
Mikä siis on kohtalomme? Se on päämäärä, -
jota me kaikki tavoittelemme, tietoisesti tai tiedostamatta, -
käyttäen siihen koko elämämme.
"Sinun silmäsi näkivät minut jo idussani.
Minun päiväni olivat määrätyt ja kirjoitetut kaikki sinun kirjaasi, -
ennenkuin ainoakaan niistä oli tullut." (Ps. 139:16)
Me emme ole Jumalan koekaniineja.
Jumala on määrännyt meille tarkoituksen, -
joka on parasta, mitä ikinä voimme saada!
Elämäsi paras tulevaisuuden näkymä on Jumalan kirjassa, -
etkä voi tehdä sitä paremmaksi, kuin Jumala.
Jumalan määräämä tarkoitus ohjaa kohtaloamme, tärkeintä päämäärää.
Päämäärän saavuttaminen on paljon tärkeämpää kuin maine ja rikkaus...
Mutta mikä se päämäärä on? Se onkin miljoonan taalan kysymys.
Ensinnäkään se ei putoa vain jostakin päähäsi, -
vaan se riippuu siitä, mitä me omassa elämässämme teemme.
Itsestään selvästi tarvitsemme siihen Jumalaa, -
joka on kirjoittanut kohtalomme Taivaan kirjaan.
Eli kulje kohti päämäärääsi, jotta saavutat elämäsi tarkoituksen.
Jumala opettaa tästä Israelin kansan korpivaelluksella, -
tai siis; kuinka ymmärtää se, mitä on Jumalan kirjassa, -
ja kuinka saavuttaa tuo päämäärä.
Jumala antoi Abrahamille Kaldean Urissa tämän lupauksen: -
"Ja Herra sanoi Abramille: "Lähde maastasi, suvustasi -
ja isäsi kodista siihen maahan, jonka minä sinulle osoitan.
Niin minä teen sinusta suuren kansan, siunaan sinut ja -
teen sinun nimesi suureksi, ja sinä olet tuleva siunaukseksi.
Ja minä siunaan niitä, jotka sinua siunaavat, -
ja kiroan ne, jotka sinua kiroavat, -
ja sinussa tulevat siunatuiksi kaikki sukukunnat maan päällä."
"Sillä kaiken maan, jonka näet, minä annan sinulle -
ja sinun jälkeläisillesi ikuisiksi ajoiksi." (1. Moos. 13:15)
1. Moos. 14. luvussa näemme, että Jumalan piti silti vielä -
viivyttää maan luovuttamista.
Niin Jakobin 70-päinen heimo muutti Egyptiin paetakseen nälänhädältä.
Siellä heistä kasvoi 400 vuodessa kansa, -
joita oli Egyptistä lähdettäessä noin 2-3 miljoonaa.
Sillä välin hyvät ajat olivat siellä muuttuneet huonoiksi.
Heidän pelastajansa Joosefin kansa, oli päätynyt egyptiläisten orjiksi.
Heidät pakotettiin valmistamaan egyptiläisille rakennustarpeita.
Mutta Jumala muisti lupauksensa, ja Hän johdatti heidät sieltä pois.
Nyt he olivat täällä aavikolla, Luvatun maan rajan tuntumassa.
He olivat oman kohtalonsa tienhaarassa.
Näiltä main lähetettiin 12 tiedustelijaa Kanaanin maahan.
Tultuaan takaisin, he arvioivat Kanaanin maahan oloja seuraavasti: -
"Ja he kertoivat hänelle sanoen: -
"Me menimme siihen maahan, jonne meidät lähetit.
Ja se tosiaankin vuotaa maitoa ja mettä, ja tällaisia ovat sen hedelmät.
Mutta kansa, joka siinä maassa asuu, on voimallista, ja kaupungit ovat -
lujasti varustettuja ja hyvin suuria; näimmepä siellä Anakin jälkeläisiäkin.
Amalekilaiset asuvat Etelämaassa -
ja heettiläiset, jebusilaiset ja amorilaiset asuvat vuoristossa, -
ja kanaanilaiset asuvat meren rannalla - ja Jordanin varsilla."
Ja Kaaleb koitti tyynnyttää kansaa napisemasta Moosesta vastaan -
ja sanoi: "Menkäämme sittenkin sinne ja ottakaamme se haltuumme, -
sillä varmasti me sen voitamme".
Mutta ne miehet, jotka olivat käyneet hänen kanssaan siellä, sanoivat:
"Emme me kykene käymään sen kansan kimppuun, -
sillä se on meitä voimakkaampi".
Niin he saattoivat israelilaisten keskuudessa pahaan huutoon -
sen maan, jota olivat olleet vakoilemassa, sanoessaan: -
"Se maa, jota olemme kierrelleet ja vakoilleet, -
on maa, joka syö omat asukkaansa; -
ja kaikki kansa, jota me siellä näimme, oli kookasta väkeä.
Näimmepä siellä jättiläisiäkin, Anakin jättiläisheimon jälkeläisiä, -
ja me olimme mielestämme kuin heinäsirkkoja; -
sellaisia me heistäkin olimme."
Tiedustelijoiden kertomasta huokui pessimismi ja epäuskoisuus.
Jumala onkin asettanut tehtävämme täyttämiselle -
yhden hyvin oleellisen ehdon, ja se on USKO!
Usko siihen, mitä Hän on sanonut, -
ja usko siihen, että Hän on varannut meille kohtaloista parhaan!
Jos valitsemme epäuskon, -
niin muistakaamme, että epäuskolla on aina viheliäiset seuraukset.
"Katsokaa, veljet, ettei vain kenelläkään teistä ole paha, -
epäuskoinen sydän, niin että hän luopuu elävästä Jumalasta,"
"Kun sanotaan: "Tänä päivänä, jos te kuulette hänen äänensä, -
älkää paaduttako sydämiänne, niinkuin teitte katkeroituksessa",
ketkä sitten, vaikka kuulivat, katkeroittivat hänet?
Eivätkö kaikki, jotka olivat Mooseksen johdolla lähteneet Egyptistä?
Mutta keihin hän oli vihastunut neljäkymmentä vuotta? Eikö niihin, -
jotka olivat syntiä tehneet, joiden ruumiit kaatuivat erämaahan?
Ja keille hän vannoi, etteivät he pääse hänen lepoonsa?
Eikö tottelemattomille?
Ja niin me näemme, että he epäuskon tähden eivät voineet siihen päästä."
Israelilaiset jakautuivat kahteen ryhmään.
Toiset halusivat mennä Kanaanin maahan, -
toiset taas kieltäytyivät ehdottomasti lähtemästä.
Me kristitytkin jakaannumme usein nykyisin samankaltaisiin ryhmiin.
Eli toinen ryhmä "Kanaanin maahan", toisen tyytyessä "erämaahan".
Erikoisinta oli, että juuri Egyptistä lähtenyt sukupolvi -
valitsi Jumalan lupausten sijasta jäämisen loppuelämäksi autiomaahan.
Ei haluttu palata edes Egyptiin, vaan jäädä tänne, tähän kuumuuteen.
Me olemme olleet täällä aamusta, ja jo nyt on paita märkä ja jano.
Ja tänne he halusivat jäädä asumaan! Eikö ole hämmästyttävää.
Mutta suurin osa ihmisistä pitää rutiineista. Heräät aamulla, -
keräät mannaa, kalliosta virtaa vesi, teet erilaisia arkiaskareita.
Alat olla niin tottunut ja tunnet olosi turvalliseksi ja mukavaksi, -
mutta tässä piilee ansa. Kadottaessasi elämäsi päämäärän, -
voit menettää kaiken sen, mitä Jumala sinulle tahtoisi.
Ne, jotka tyytyvät erämaahan, eivät koskaan saavuta päämääräänsä.
Nykyisin tapahtuu samoin - ihminen tyytyy ja tottuu rutiineihin.
Muistan, kun aikoinaan kävimme paljon vankiloissa.
Sieltä vapautuville miehille oli tosi haasteellista -
irtautua rutiineista ja opetella elämään uudessa ympäristössä.
Samanlainen oli se sukupolvi, joka oli tottunut elämään autiomaassa.
Mutta Jumalalle kiitos, että oli olemassa se toinenkin ryhmä, -
eli Kanaanin maahan pyrkivät ihmiset.
Ryhmä poikkesi täysin erämaahan tyytyjistä.
Heitä kutsutaan Joosuan sukupolveksi.
He eivät tyytyneet jäämään aloilleen, kuten monet saamattomat.
Uusi sukupolvi oli valmis lähtemään ja valmiina -
taisteluun jättiläisiä ja linnoituksia vastaan.
40 vuoden päästä ensimmäisestä sukupolvesta -
ei ollut jäljellä yhtäkään nimeä, joka olisi kirjoitettu Raamattuun.
Siellä lukee vain, että he kaikki kuolivat ja hautautuivat erämaahan.
Mutta Kanaanin maata valloittamaan lähteneistä tuli sankareita.
Heistä nousi sankareita, joiden nimet muistetaan ikuisesti.
Elämäntehtävämme ei ole ansaita kasoittain rahaa -
tai saavuttaa mukava elämä. Elämän ollessa helppoa, -
saatana kuiskii meille: "Kun olet tämän saavuttanut, olet perillä."
Mutta näinhän ei asia ole.
Saatana haluaa houkutella meidät kauemmaksi Jumalan tahdosta.
Raamatussa on paras esimerkki siitä, -
kuinka joku poikkeaa Jumalan määräämästä tehtävästä - eli Terah.
" Ja Terah otti poikansa Abramin ja poikansa pojan Lootin, -
Haaranin pojan, ja miniänsä Saarain, poikansa Abramin vaimon, -
ja he lähtivät heidän kanssaan Kaldean Uurista -
mennäksensä Kanaanin maahan, -
ja he saapuivat Harraniin asti ja asuivat siellä.
Ja Terahin ikä oli kaksisataa viisi vuotta; sitten Terah kuoli Harranissa."
Raamattu kertoo hänen tehtävänsä olleen mennä Kanaanin maahan.
Mutta puolimatkassa he saapuivat kaupunkiin nimeltä Harran.
Historia kertoo sen olleen mukava asuinpaikka. Ja mitä teki Terah?
Hän tottui mukavuuteen ja viihtyi siellä.
Kauppapaikkanakin se oli hyvä, -
koska se sijaitsi kauppareittien risteyksessä.
Hän päätyi sinne ja kuoli siellä, eikä päässyt päämääräänsä.
Kuvitelkaa! Jos Terah olisi noudattanut Jumalan tahtoa, -
hän olisi päässyt Kanaanin maahan.
Ja sen, mitä nyt luemme Abrahamista, olisimme lukeneet Terahista.
On tarpeen syventyä asioihin, joita Jumala inspiroi sinua tekemään.
Näin myös silloin, kun ne tuntuvat kovin vähäisiltä.
Käymme usein sisäistä taistelua; -
jäämmekö sinne jossa on mukavaa, vai lähdemmekö kohti päämääräämme.
Täällä ratkesi kansan kohtalo, -
koska he eivät ottaneet ensimmäistä askelta kohti päämääräänsä.
Se, mitä Jumala meistä tahtoo, on kaikkein oleellisinta.
2. Moos.14. luvusta näemme, että miljoonat ihmiset sanoivat -
lähtevänsä mieluummin takaisin Egyptiin ja alentuvansa orjiksi, -
kuin astuvansa sitä ensimmäistä askelta.
Omaan tehtävään ryhtyminen on taistelua.
Luulemme, että kaikki Jumalalta tuleva tuodaan hopealautasella.
Mutta näin se ei ole.
Heidän piti taistella Jerikoa, jättiläisiä ja -
linnoitettuja kaupunkeja vastaan saavuttaakseen päämääränsä.
He saivat voiton aina, kun rohkenivat astua taisteluun.
Noustessa Punaisesta kanjonista ylös, kuljetaan yleensä -
pitkin tätä ylempää reunaa. Kuten näette, tämä kohta on tosi kapea.
Pidämme kiinni reunasta, ettemme putoaisi rotkoon.
Täällä on tosi tärkeätä pysyä lähellä kallioseinää.
Tulipa mieleeni hyvä ajatus. Meidän on tärkeää pysyä lähellä kalliota -
myös omassa elämässämme - ja kalliomme on Jeesus.
Tarina Villistä lännestä kertoo eräästä kullankaivajasta, -
joka etsi kerran itselleen kyytiä, ja kutsui siksi ehdokkaat koolle.
He kehuskelivat, kuinka lähellä rotkon reunaa he pystyivät ajamaan.
Sitten tuli eräs vaatimaton nuori mies, jolta kullankaivaja kysyi: -
"Mitä sinä osaat?" Mies vastasi: "Minä ajan aina päinvastoin, -
eli aina lähempänä kallion viertä kuin tien ulkoreunaa."
Kullankaivaja sanoikin: "Sinut on palkattu". Eli ystävät, -
on tärkeätä pysyä kallion vierellä. Retkemme täällä muistuttaa siitä.
Voit saavuttaa asettamasi tavoitteet, mutta katso, -
että ne ovat sopusoinnussa Jumalan tahdon kanssa, -
sillä muuten elämäsi voi menettää tarkoituksensa.
Jeesus sanoi: -
"Joka löytää elämänsä, kadottaa sen; -
ja joka kadottaa elämänsä minun tähteni, hän löytää sen."
Kun sanoo Jeesuksen rinnalla: -
"Luovun elämästäni ja valitsen Sinun tahtosi",
tuntuu kuin olisi menettänyt jotain oleellista.
Mutta on voittanut kaikkein parhaan elämän!
Jos kokoamme ajatuksiamme, joita on herännyt tehtävästämme -
ja kohtalostamme kävellessämme täällä kanjonissa, -
niin päädymme varmasti Jeesukseen.
Miettikääpä, että Jeesuksen tehtävä täällä maan päällä oli kuolla.
Hänen tehtävänsä ei ollut perhe, talon rakentaminen, työura jne...
Hänen tehtävänsä olikin kuolla meidän puolestamme, -
jotta me voisimme elää! Se oli Hänen kohtalonsa.
Ja mikä tärkeintä, Hän puolusti tehtäväänsä.
Kun Saatana tarjosi Jeesukselle helppoa oikotietä, -
Hän sanoi: "Väisty, Saatana!".
Toiseksi - muistakaamme Pietaria, kun Jeesus -
kertoi menevänsä Jerusalemiin, jossa tulisi tapetuksi.
Sitten Jeesus torui ystäväänsä, koska Hän puolusti tehtäväänsä -
jota ei halunnut kenenkään vievän.
Jeesus rukoili Getsemanessa: -
"Isä, [...] Mutta ei, mitä minä tahdon, vaan mitä sinä!"
Vaikeinta, mitä ihminen voi sanoa: Annan pois oman tahtoni.
Tehtäväsi täyttäminen onnistuu, sillä Jumala ei käske mahdottomia.
Elämäsi on alusta loppuun jo etukäteen suunniteltu onnistumaan.
Lähtiessämme Punaisesta kanjonista pohdimme Israelin maan pienuutta.
Se on kooltaan vain noin puolet Viron pinta-alasta, -
ja silti täällä on tropiikkia, vuoristoa, tasankoa, -
merta, jokia ja kaikkea.
Mutta mietin myös, kuinka Jumala on rakastanut kansaansa -
niin paljon, että Hän halusi tehdä heille myös yhden kanjonin.
Niinpä Hän tekikin tämän Punaisen kanjonin.
Tämän, jossa olemme tänään vaeltaneet -
ja nauttineet kiipeilystä sekä näköaloista.
Jumalan kätten työ on jättänyt jälkensä tähän maahan, -
tämän kanjoninkin muodossa. Miksi? Koska Hän on rakastanut Israelia, -
ja Hän rakastaa meitäkin valtavan paljon.
Suomennos: Irene Tarkka