JUMALA PUHUU ERÄMAASSA - Transjordania -
Wadi Rumin syleilyssä
Tässä jaksossa lähdemme -
yhteen maailman ainutlaatuisimmista paikoista, eli Wadi Rumiin, -
joka on punaisten kallioiden ympäröimä, valtavan suuri laakso.
Siellä elävät ovat beduiineja, eli paimentolaisheimolaisia.
Heidän vieraanvaraisuudestaan on puhuttu tosi paljon, ja -
nyt tahtoisimme kokea sen itsekin. Ohittaessasi beduiinin teltan, -
hän saattaa jopa teurastaa sinulle lampaan. Sen tahtoisimme nähdä.
Eli tapaamisiin Wadi Rumissa!
Reitti kulkee Jordanian läpi, pitkin kaunista ja kaartelevaa maantietä.
Se on henkeä salpaavia näköaloja tarjoava Kuninkaantie, -
joka halkoo jokia, laaksoja, Kuolleenmeren rantoja ja sisämaata.
Lähestyessämme Wadi Rumia, -
maasto muuttuu jotenkin surrealistiseksi.
Tuntuu kuin olisimme joutuneet esihistorialliseen filmiin.
Se ei muistuta enää meidän maailmaamme, -
ja tuntuukin siltä, että ihan kohta jostakin kallion takaa -
eteemme hyppää joko dinosaurus tai vihreitä miehiä kulkuneuvoineen.
Wadi Rumin portilla ystävälliset beduiinipojat pysäyttävät meidät.
He tietävät jo nimenikin.
Meidän käsketään pysäköidä automme tuonne viimeiseen kohtaan, -
jonne pääsee omalla autolla.
Tästä meidät ja laukkumme nostetaan maasturin lavalle.
Käsitämme olevamme nyt täysin noiden poikien varassa, -
niin ruoan, majoituksen kuin kuljetuksenkin osalta.
Wadi Rum on luonnonsuojelualue, jossa ei saa seikkailla omin päin.
Täällä on ankarat säännöt.
Vain valtuutetut henkilöt saavat majoittaa ja huolehtia turisteista.
Ajammekin tuulen suhistessa pomppivan jeepin lavalla, -
pitkin loputonta aavikkoa - ja tietämättä mitä tuleman pitää.
Mutta noin 20 min. kuluttua olemme perillä, -
ja tuntuu siltä, kuin olisimme maailman äärilaidalla.
Pojat auttavat meitä kantamalla laukkumme telttoihin, -
sillä kärryistä ei olisi apua. Muovikelkka olisi hyödyllisempi.
Tuntuu siltä, että pian tapahtuu jotain täysin ennenkokematonta, -
emmekä todellakaan erehdy!
Wadi Rum on suojelualue, joka pyritään säilyttämään sellaisenaan.
Mutta turismin paine lisää koko ajan lisää ja lisää vaatimuksia.
Majoitusta tarjotaan erilaisia vaatimuksia täyttävissä teltoissa.
Osa telttaleireistä on alkeellisia, mutta osassa on lasikuvut, -
joten niistä voi öisin nähdä Linnunradan.
Tämä Wadi Rumissa kävely herättää ajatuksia.
Mittaamattomia hiekkalakeuksia ja näitä kallioita katsellessa -
tulee tunne, että tämä avaruus jotenkin tunkeutuu sisään.
Ja se herättää kysymään, kuinka suuren täytyykään olla Jumalan, -
joka on tämän Wadi Rumin luonut.
Ja ajattele. Hän on luonut sen vain sanallaan!
Jumala sanoi: "Tulkoon Wadi Rum", ja Wadi rum tuli.
Paikka on ihanteellinen sellaisten filmikohtausten kuvaamiseen, -
joissa ei saa näkyä yhtäkään 5G-mastoa, -
tai jos paikan pitää näyttää kuolleelta.
Täällä onkin kuvattu erilaisia Mars-kohtauksia -
ja Indiana Jones -filmejä.
Wadi Rumiin saapuessa tulee tunne, kuin aika olisi pysähtynyt, -
ja meidät olisi siirretty jollekin vieraalle planeetalle.
Tässä punahiekkaisessa ja -
kallioiden ympäröimässä laaksossa kaikki on toisin.
Täällä ei ole mitään teknologiaa, ei pankkiautomaatteja, ei nettiä.
Leirissämme ei ole puhelinkenttää, -
joten emme tiedä maailmanmenosta mitään.
On niin ihmeellistä tulla tänne, pysäyttää aika, katsoa tähtiä, -
kuunnella pimeyden ääniä, miettiä.
Innostuimme ensikokemuksistamme tässä ainutkertaisessa paikassa.
Ja niin alkoi lähestyä ilta.
Kuulemamme mukaan, illat ovat täällä erittäin ainutlaatuisia.
Aitoa beduiiniruokaa, laulua, teen juontia ja tähtien katselua -
nuotion ääressä selällä maaten ja Oud-mandoliinin soittoa kuunnellen.
Auringon laskiessa seurasimme illanvieton valmistelua.
Tiedätkö, mikä tuli tuossa kuopassa palaa?
Näyttää siltä, että siinä saattaa olla saslikin valmistus alkamassa.
Melkein oikein. Saamme nähdä, -
millä tavalla beduiinit jo muinoin valmistivat ruokansa autiomaassa.
He kaivoivat kuopan, panivat polttopuut sen pohjalle -
ja tekivät niistä hiiltä. Kun hiillos hehkui punaisena, -
he ottivat ritilän, jonka päälle he laittoivat perunaa, lihaa, jne.
Sitten ritilä aukkoon, kansi päälle ja kaikki peitettiin hiekalla.
Hiekan alla kuopan lämpö pysyi tasaisena.
Kun ruoka parin tunnin päästä valmistui, -
se tarjoiltiin, kuten meillekin tänä iltana.
Mutta miksi tässä on tämä kansi?
Se on ilman keräämiseksi kuopassa olevalle tulelle - ikään kuin purje.
Se ohjaa ilmavirran puiden ylle, jotta ne palaisivat kunnolla.
Ollessamme nyt täällä beduiinien kestittävinä, -
kerromme samalla hieman heistäkin.
Beduiinit ovat Jordanian sielu.
He sanovat leikillisesti asuvansa teltoissa, -
toisin kuin normaalit ihmiset, jotka asuvat taloissa.
Kerrotaan myös, että kulkiessasi beduiinien teltan ohi, -
he ovat heti teurastamassa sinulle lammasta. Illallahan sen näemme.
Tällainen ruoanvalmistus onkin -
yksi autiomaan alkeellisten olojen tuottama keksintö.
Tarkemmin ajatellen - täällä ei voisi tehdä ruokaa avotulella, -
sillä kova aavikon tuuli sammuttaisi sen.
Mutta vaeltavilla paimentolaisilla ei ollut juuri vaihtoehtoja.
Yksi harvoista vaihtoehdoista olikin hiekka.
Kuumennettu hiekka pysyy pitkään lämpimänä ja varastoi lämpöä -
ruoan tasaiseksi kypsentämiseksi.
Suurenmoinen lopputulos on tarjolla joka ilta - ja se onnistuu aina.
Riisi, kana, liha, juurekset.. Kaikki oli kypsää ja maukasta.
Mikään ei palanut pohjaan tai jäänyt raa'aksi.
Mikä vuosituhantinen viisaus, -
josta saamme nauttia vielä 21. vuosisadalla, -
ja joka ilmeisesti oli keksitty jo Abrahamin aikaan.
Maukasta ateriaa seurasi konsertti, jonka tarjosi paikallinen beduiini.
Muinaista Oud-soitinta käytetään Lähi-idän kulttuureissa vieläkin, -
ja se luo hyvin ainutkertaisen tunnelman koko tällekin illalle.
Ajatella! Näin on jo vuosituhansia eletty, -
ja meille on etuoikeus saada tänään olla täällä mukana.
Vaikka Wadi Rumin ulkopuolella mm. internetit ja kännykät onkin, -
niin täällä ei niitä tänään ole!
Täällä on vain musiikki, tähdet ja ajaton tunnelma.
Täällä ymmärrämme syvemmin, mitä Jumala sanoikaan Abrahamille: -
"Katso taivaalle ja laske tähdet, jos kykenet ne laskemaan.
Yhtä suuri on oleva sinun jälkeläistesi määrä."
Vain täällä tuon Raamatun kohdan voi ymmärtää, ja vain täällä -
voi käsittää vertauksen tähtien määrästä ja Abrahamin suvusta.
Ja on sanottava, että en ole ikinä nähnyt tähtiä näin selkeästi, -
näin matalalla ja kirkkaina kuin täällä Wadi Rumissa.
Beduiineja seuratessa tulee väkisin mieleen 1.Moos. 12. luvun alku, -
jossa Jumala käski Abrahamia ryhtymään paimentolaiseksi.
Abraham eli perheineen suuressa metropolissa - Kaldean Urissa.
Siellä oli kunnon kivitalot - mutta Abraham muutti sieltä pois.
Hän eli koko elämänsä teltoissa poikiensa kanssa.
Hän jätti siis kaupungin ja eli, kuten beduiinit nykyäänkin.
Hämmästyttävää on se, -
ettei Abraham saanut elinaikanaan kokea todeksi Jumalan lupauksia.
Eikä hän koskaan saanut tätä maata. Hän sai lapsen, muttei omaa maata.
Hän valmisteli vain tietä jälkeensä tuleville sukupolville.
Kuten luku Hepr. 11 Raamatussa meille kertoo, -
hän näki ne lupaukset jo kaukaa.
Hän tervehti niitä, ja lähti maan päältä tietäen, -
että kerran hänen sukunsa perii Luvatun maan -
ja muut Jumalan antamat lupaukset.
Elämämme alkaa vasta joutuessamme pois mukavuusalueeltamme.
Kuten Abrahamilla, meilläkin on oma "kivitalomme", mukavuusalueemme, -
johon olemme tottuneet.
Mutta Jumala haluaa viedä meidät sieltä ulos.
Täällä on erämaa, alkeellisuus ja hiekka. Abrahamin piti oppia, -
kuinka tulla toimeen erämaassa, kuinka pestä kätensä, -
mistä saada saippuaa, ruokaa. Eli oppia luottamaan vain Jumalaan.
Tätä laaksoa ovat asuttaneet monet kansat, mm. nabatealaiset.
Täältä on löydetty kalliopiirroksia sekä heidän temppelinsä.
Mutta tiedätkö, että ensimmäisen maailmansodan aikana -
näillä lakeuksilla ratsasti eräs brittiupseeri nimeltä Lawrence.
Hänet on tunnettu paremmin nimellä Arabian Lawrence.
Englantilaiset lähettivät hänet tänne ja työnsivät tankkiin, -
jotta hän arabialaisten päällikkönä opettaisi heille, -
kuinka yhdessä murskata ottomaanien 400-vuotinen valtakausi.
Mutta nyt - lumoutuneena tästä merkillisestä paikasta, -
esitän taas jokaisessa jaksossamme toistuvan kysymyksen.
Mihin Raamatun tapahtumaan tämä lumoava erämaa voisi liittyä?
Olemme jo kertoneet beduiineista, joiden elämäntapaan -
ensimmäisen patriarkkamme, Abrahamin, piti myös sopeutua.
Mutta täällä on sattunut muutakin, mihin on syytä kiinnittää huomiota.
Kun Israelin kansa vaelsi kohti Luvattua maata, -
Wadi Rum osui heidän reitilleen.
Katsoessamme lakeuksia korkealta, voimme kuvitella, -
miltä heidän telttaleirinsä ja sen keskellä ollut Telttamaja näyttivät.
Puhukaamme hieman Raamatun ja Wadi Rumin välisistä yhteyksistä.
Yksi tärkeimpiä on israelilaisten vaellus tämän avaran laakson läpi.
Kun he lähtivät Egyptistä, -
ensimmäiseksi piti ylittää Siinain niemimaa.
Sen ylityksen jälkeen, he kulkivat läpi meren, kuten Raamattu meille kertoo.
Oliko meri Akaban- vai Suezinlahti? Emme ala nyt pohtimaan sitä.
Tämän jälkeen he tulivat Siinailla paikkaan nimeltä Kades Bar-nea.
Sieltä lähetettiin Luvattuun maahan 12 tiedustelijaa, -
joka on meille historiasta tuttua. Syntyi kiista 2 ryhmän välillä.
Toisten mielestä sinne ei voinut mennä. Toisten mielestä voitiin, -
sillä Jumala oli heidän kanssaan. Jumala teki ankaran ratkaisun.
Se sukupolvi, joka ei kuullut Jumalaa, -
eikä uskonut Jumalan kykenevän viemään heitä sinne, -
ei saanut nähdä sitä maata. Se oli ankara päätös!
He jäivät vaeltamaan Kades Bar-nean seudulle 40 vuodeksi.
Sinä aikana varttui uusi sukupolvi, eli niin sanottu Joosuan sukupolvi.
Vasta heille Jumala lupasi pääsyn Luvattuun maahan. Jumala sanoi: -
"Nouse.. mene tämän Jordanin yli, sinä ja kaikki tämä kansa..."
Tuolla on etelä, tuolla pohjoinen. Lähdettyään Kades Bar-neast, -
he tulivat tuosta suunnasta, kulkivat nykyisen Eilatin läpi -
ja tulivat tänne Wadi Rumiin.
Wadi Rum oli heille kuin vaelluksen loppusuoralle saapuminen.
Voitteko kuvitella sitä hetkeä?
Tässä samassa suuressa laaksossa on Israelin kansa leiriytyneenä.
Leirin keskellä on Telttamaja, -
jonka he ovat Siinailla rakentaneet Jumalan antamien ohjeiden mukaan.
He viipyvät täällä jonkin aikaa, ja jatkavat sitten matkaa -
kohti pohjoista ja aina Jordanin rannalle asti.
He ylittävät joen ja pääsevät taistellen Luvattuun maahan.
Tästä he astelivat hiekalla ja lähtivät sinne, -
mihin Jumala heidät johdatti.
Miten hirveä tragedia on polkea erämaan hiekkaa 40 vuoden ajan?
Ja tehdä sitä ilman tarkoitusta ja päämäärää.
Ajattelen - että jos mekään emme alistu elämässämme Jumalalle, -
emmekä ole Hänelle kuuliaisia, niin periaatteessa käyttäydymme -
samoin kuin tuo sukupolvi, joka ei luottanut Jumalan lupauksiin.
Mitähän heidän hautakivissään luki? 'Tässä lepää mies, -
joka polki 40 vuotta erämaata päämäärättä - ja sitten kuoli'.
Se ei juurikaan kuulosta Jumalan suunnitelman täyttämiseltä.
"Sentähden, niinkuin Pyhä Henki sanoo: -
"Tänä päivänä, jos te kuulette hänen äänensä, -
Älkää paaduttako sydämiänne, -
niinkuin teitte katkeroituksessa, kiusauksen päivänä erämaassa,
jossa teidän isänne minua kiusasivat ja koettelivat, -
vaikka olivat nähneet minun tekojani neljäkymmentä vuotta;
sentähden minä vihastuin tähän sukupolveen ja sanoin: -
'Aina he eksyvät sydämessään';
mutta he eivät oppineet tuntemaan minun teitäni;
ja niin minä vihassani vannoin: -
'He eivät pääse minun lepooni'." Hepr. 3:7-11
Mutta miksi Egyptistä lähtenyt sukupolvi luopui uskosta?
Erämaassa syntynyt sukupolvi uskoi -
ja oli valmis taistelemaan jättiläisiä vastaan, -
saattaakseen toteen Jumalan lupaukset.
Luulisi, että juuri se orjuuden kokenut sukupolvi olisi tahtonut -
seurata Jumalan lupauksia ja vapautua Egyptistä.
Eivätkö juuri he olleet nähneet enemmän Jumalan ihmeitäkin?
Nähneet, kuinka Niilin vesi muuttui vereksi, -
kuinka tuli paarmat, sääsket ja pimeys.
He olivat nähneet, kuinka Jumala koetteli Egyptiä, -
kuinka meri jakautui ja kuinka vihollisen joukot hukkuivat.
Takaako ihmeiden kokeminen meidän uskomme vahvuuden?
Näyttääpä siltä, että ei takaa.
Uskon, että ongelma olikin heidän pääkopassaan -
eikä olosuhteissa.
Vaikka he olivat fyysisesti pelastuneet Egyptin orjuudesta, -
Egypti ei ollut lähtenyt heidän mielestään.
Heillä oli edelleen Egyptin orjan mieli, joka tuli jatkuvasti esiin.
Erämaassa syntynyt sukupolvi ei tiennyt Egyptin "lihapadoista".
He tiesivät vain Jumalan antamasta mannasta, jota söivät päivittäin.
Tämä on meille hyvä oppitunti: -
Elä Jumalan lupauksista - älä Egyptin muistoista.
Tänään tänne Wadi Rumin hiljaisuuteen voi tulla -
tyynnyttämään mielensä sivistyksen melusta ja arjen huolista, -
ja keskittyä siihen, mitä Jumala meille puhuu.
Jumalan ääni tuleekin usein esiin vasta, kun muut äänet vaikenevat, -
tässä avaruudessa ollen, ja iäisyyttä mietiskellen.
Suomennos: Irene Tarkka