Lapsuudenperheessäni isä omisti hiekkajaalan.
Olen isän kanssa seilannut Porvoon ja Helsingin väliä.
Sitä jatkui armeijaan menoon saakka 20-vuotiaana.
Sen jälkeen olin merillä isommilla laivoilla.
Sen jälkeen kävin navigaatiokoulun.
Siihen aikaan piti olla vuoden harjoittelujakso, -
sitten vuosi koulua ja jälleen harjoittelujakso.
Sillä tavalla oltiin koulussa vuosi ja sitten harjoittelussa vuosi.
Viimeisenä kouluvuotena olin jo mennyt naimisiin.
Jo nuorena olin isän jaalalla -
ja totuin moottorin ääneen ja laivan keinumiseen.
Olin 7-8 vuoden ikäinen kun kävin isän kanssa Tukholmassa.
Aina oli kumma tunne kun moottori pysähtyi.
Pitää olla tuo moottoriääni ja veden loiske.
Isän laivalla asuin usein keulassa ja aina kuului veden solina.
Se oli kuin musiikkia.
Isän kanssa Tukholmassa oli kovin jännittävää.
Me veimme Kotkasta ja Haminasta puutavaraa kesäisin.
Useimmiten oli hyvät säät keskellä kesää.
Mutta usein jouduimme odottamaan tyyntä Ahvenanmaalla.
Siellä saattoi olla 5 ― 10 laivaa, kahviteltiin ja juteltiin.
Yhteisöllisyys oli hyvä.
Tauko saattoi kestää puolitoista ― kahta viikkoa.
Kun aloitin 1962 -
oli alkoholi kyllä iso ongelma laivoilla, sen voi kyllä sanoa.
Aloitin suomalaisella laivalla enkä osannut ollenkaan suomea.
Kun kaverit kysyivät: "Tar du en sup?", -
niin en voinut vastata kun en ymmärtänyt.
Se oli kyllä yleistä silloin, että otettiin.
Mutta siitähän on yli 50 vuotta.
Kyllä se oli yleistä nuoruudessani.
Isähän oli pelastunut, niin hän ei ollut alkoholin kanssa tekemisissä.
Mutta usein kippari lahjoi tullia alkoholilla -
ja sen ympärillä oli paljon bisnestä.
Kun olin isommilla laivoilla 16-vuotiaana -
oli maito kerran loppunut aterialla -
ja he sanoivat että tällä laivalla juodaan ruoan kanssa olutta.
Isä ei ollut varoittanut minua, -
mutta olin ottanut hänestä mallia elämälleni.
Otin olutta lasiin ja join puolet.
Silloin tunsin, että tämä ei ole minua varten.
Nyt olen väärillä raiteilla.
Koko elämässäni olen nauttinut puoli lasillista olutta. Se riitti minulle.
Varsinkin ahvenanmaalaisilla tankkereilla -
juopoteltiin rajusti kun olin nuori moottorimies.
Alkoholi ei maksanut juuri mitään, sehän oli verovapaata.
Usein olisi kyllä halunnut lähettää niitä poikia kotiin.
Muistan kerran kun olin tankkilaivalla Venezuelassa.
Meillä oli 30 hengen miehistö ja olin toisena konemestarina.
Kukaan ei tullut päästämään minua vuorosta.
Yliperämies sai mennä taksilla erääseen huorakylään -
missä puolet miehistöstä oli ryyppäämässä.
Me emme päässeet lähtemään. Minä sain tehdä tuplavuoroja.
He sanoivat, että Lindberg on raitis, -
hän hoitaa tekniikan kunnes muut tulevat.
Sitten odotimme satamassa 7-8 tuntia -
että miehistö selviäisi jotta pääsimme jatkamaan New Yorkiin.
Elin keskellä tätä vaikka en itse juonut.
Sitä ei ollut kivaa katsoa.
Kerran olimme Antwerpenissa kymmenen päivää satamassa.
Silloin ryypättiin paljon.
Pojat pyysivät minua kerrankin tulemaan mukaan kapakkaan.
Tykkäsin valokuvata -
ja menin heidän mielikseen mukaan ja tilasin Cokiksen.
Siellä oli paljon satamatyttöjä ja he tulivat syliin.
Minä työnsin heidät pois ja he kiroilivat minua -
ja miettivät että mikä suomalainen tuo on -
joka juo Coca Colaa eikä päästä tyttöä syliin.
Olin siellä hetken ja menin sitten laivalle.
Siihen on monia syitä.
Jos ei ole mitään kokemusta alkoholista -
niin se ei voi olla houkutus, ainakaan minulle.
Minun kohdallani oli uskovainen perhe sekä seurakunta, -
joka on rukoillut puolestani.
Ja Jumalan armosta olen saanut varjelusta pahasta.
Tulin pienestä saaristoseurakunnasta Voolahdesta.
Siellä oli monta poikaa jotka menivät nuorena merille.
Monet isät olivat merimiehiä ja tiesivät, että oli ankarat ajat.
Näin he rukoilivat paljon meidän puolesta.
Oli säännölliset rukouskokoukset -
ja me tiesimme, että he rukoilevat puolestamme.
Se oli varmaan suojaksi ja avuksi meille.
Minä olin hankkinut nauhurin -
ja olin nauhoittanut kokouksia ja musiikkia joita kuuntelin.
Luin myös Raamattua ja kristillisiä kirjoja.
Aina satamissa menin merimieskirkkoon.
Välillä oli oikein elävässä uskossa olevia pappeja, -
välillä ”leipäpappeja”.
Mutta sain kokea kristittyjen yhteisyyttä.
Olen kasvanut uskovassa perheessä ja käynyt pyhäkoulua.
Usko on ollut läsnä lapsuudesta asti -
enkä ole koskaan ollut harhapoluilla.
Olen aina uskonut Jeesukseen ja päättänyt seurata Häntä.
Luulen että se perustuu suureen rakkauteen merta kohtaan.
Meren ja horisontin katseleminen on ihanaa.
Sitä tuntee elävänsä kun näkee aurinkoisia päiviä merellä.
Se on sinänsä voimavara.
Sen voi uskoa tällaisena aurinkoisena päivänä.
Mutta kun myrskyää ja kaipaa maihin, -
niin ymmärtää että luonnonvoimille ei mahda mitään.
Silloin on riippuvainen Jumalasta.
Muistan kun olimme matkalla Etelä-Amerikkaan -
ja kohtasimme myrskyn jo Pohjanmerellä.
Olin silloin puolimatruusina ja kysyin perämieheltä, -
kauanko kestää ennen kuin tulemme Englannin kanaaliin -
että saisimme suojaa maista.
Silloin perämies vastasi: ”Kun Jumala suo.”
Tämä on pitkä prosessi.
Tulin ammattiin vähän takakautta.
Olin opiskellessani Maarianhaminassa -
nähnyt pienen alkoholistikodin joka oli perustettu vuonna 1967.
Sain nähdä heidän työnsä ja olen aina pitänyt ihmisistä.
Olen aina ajatellut, että alkoholistikin on ihminen.
On vaikeaa nähdä kun hieno ihminen tuhoa itsensä -
ja elämänsä, perheensä ja kaiken.
Isäni oli juopotellut paljon nuorena ennen kuin pelastui.
Lopetin merillä ja aloitin Nesteellä.
Silloin Stig Bäcklund soitti ja kysyi haluaisinko tulla mukaan -
pieneen yhdistykseen jonka he olivat juuri perustaneet.
Haluatko tulla mukaan sihteeriksi? Tulin siis ”kyökin kautta” sisään.
Vuoden sisällä puheenjohtaja kuoli -
ja 1973 sain ottaa vastuun yhdistyksestä ja rekisteröidä sen.
Opin tuntemaan näitä ihmisiä Porvoossa ja aloin pitämään heistä.
Samalla kutsumukseni kasvoi.
Vuonna 1984 oli kutsumus kasvanut niin suureksi -
että sanouduin irti Nesteeltä ja aloin kokopäiväiseksi.
Jäin luotsin ammatista eläkkeelle 55-vuotiaana.
Halusin vielä palvella Jumalaa.
Olin terve ja tunsin kaipuuta merille.
Tiesin tällaisesta järjestöstä jolla on lähetyslaivoja.
Otin yhteyttä ja kysyin oliko heillä tarvetta -
perämiehelle tai kapteenille.
Olimme sitten vuoden Logos II:n matkassa.
Oli erittäin mielenkiintoista.
Meitä oli 200 ihmistä ja useimmat noin 20-vuotiaita.
Mehän olimme yli 50-vuotiaita.
Oli inspiroivaa tehdä työtä nuorten kanssa.
Me olimme kuin oma yhteiskunta ja seurakunta.
Oli oma koulu.
Tavallaan olimme irti muusta maailmasta -
mutta toisaalta olimme kontaktissa seurakuntiin -
niissä satamissa joihin ankkuroimme.
Kävimme kouluissa, lastenkodeissa ja vankiloissa -
ja teimme näin sosiaalityötä.
Pääasiallinen tehtävämme oli kuitenkin kirjallisuuden myyminen.
Kun ollaan Atlantilla pitkillä reiteillä tankkerilla -
missä on 30 miehen miehistö, -
pitää osata olla erilaisten ihmisten kanssa, -
myös kummallisten kanssa.
Pitää oppia olemaan alkoholistien kanssa, -
syödä ja työskennellä heidän kanssaan.
Kun aloitimme Betlehemin sanoin, että ovissa ei saa olla lukkoja.
Merellä ei koskaan lukita hyttejä, ainoastaan satamissa.
Pitää luottaa toisiin.
Niin myöskin Betlehemissä luotettiin.
Tässä on mielenkiintoinen yhtäläisyys Betlehemin kanssa.
Olin ylikonemestarina -
mutta tykkäsin myös analysoida ihmisten käyttäytymistä.
Miksi ihminen alkaa ryypätä? Siihen täytyy olla jokin syy.
Samaten koneessa on tekninen puoli.
Olen miettinyt mikä on vikana koneessa, -
mikä on vikana ihmisessä.
Se ei ole aina se minkä näemme, takana voi olla jotain muuta.