Titta på fågeln Som flyger på marken
Den oroar sig inte för det som kommer
Titta på världen Skapad av Gud
Allting prisar Herren
Sträcker sig mot Skaparen För att få vidröra Honom
Halleluja Fader vår!
Katriinas vittnesbörd
Katriina Lehelmä jobbar i Finland med Samaria rf:s ROSE-projekt, -
som syftar till att identifiera offer för människohandel -
och hjälpa dem samt berätta för dem om Guds kärlek.
Många av offren för människohandel är fysiskt och psykiskt söndriga -
och deras rehabilitering och återinförande till ett normalt liv -
är ofta en lång och svår process.
Katriina har själv en gång gått sin egen svåra väg mot frälsning.
Det här är hennes gripande vittnesbörd.
Jag är Katriina Lehelmä och jag är född i Australien.
Mina föräldrar är från Finland -
och de flyttade till Australien på 70-talet.
Många finnar flyttade då till USA, Kanada och Australien.
Jag växte upp i finska kretsar i en finsk familj -
och jag började skolan som 4-åring.
Då talade jag inte ett ord engelska. Det var svårt -
och jag minns min första dag i förskolan.
Det var som att vara i en annan värld.
Jag kunde inte säga att jag behövde -
på toa och kissade på mig. Då skrek läraren åt mig -
och frågade varför jag inte sagt till.
Det var verkligen hemskt.
Jag var 7-8 år gammal och en av våra grannar -
var ensamförsörjare med två små flickor.
Den yngre av dem var min kompis och jag lekte hos dem.
Deras mamma hade alltid olika pojkvänner -
och en av de här utnyttjade mig.
Den äldre flickan, som var 16 år, flyttade till sin pojkvän.
Han var kanske 19―20 år -
och också han utnyttjade mig då jag var där hos dem.
Jag berättade inte för någon.
Jag har nog under alla år funderat varför jag inte berättade.
Det var skrämmande och jag förstod inte vad det var som hade hänt.
Jag kunde inte förklara det.
När jag nu tänkt på det, så har vi talat om skam här på Samaria.
Jag hade svåra skamkänslor -
och skämdes och var rädd på grund av det.
Jag byggde väggar runt mitt hjärta, -
så att jag inte kunde berätta.
Jag kommer inte ihåg från den åldern -
att jag skulle ha förstått det.
När jag var 12 år hade mamma en dröm -
att jag låg i sängen och grät mig rödögd -
efter att ha blivit utnyttjad.
Mamma berättade att det var en så tydlig dröm.
Hon talade med en själavårdare i vår stad.
Det var en gammal dam som hade Andens smörjelse.
Hon försäkrade mamma -
att Gud har talat till henne genom den här drömmen.
Mamma försökte tala med mig, men jag var då redan 12 år -
och mitt hjärta var redan så bepansrat.
Jag hade börjat använda alkohol och springa bort från Gud.
Jag medicinerade mig med alkohol som tolvåring och började också röka.
Jag var redan ganska förhärdad.
Nu förstår jag att det var från den Helige Ande.
Han visade det här åt mamma -
så att hon började be för mig och försöka hjälpa mig.
Hon förstod varför mitt liv hade blivit som det blivit.
Det fanns ingen orsak till att jag skulle använda alkohol.
Jag började ljuga och var ute och hängde med -
äldre ungdomar, 15―16 åringar.
Jag var bara tolv år gammal. Jag var tillsammans med dem.
Jag var tystlåten och inåtvänd.
Jag talade inte med dem utan hängde bara med.
Det var de som köpte ut alkohol åt mig.
Första gången jag drack blev det fyra liter brännvin.
Jag visste inte hur man skulle dricka.
Vi var vid en sjö, Lake Ginninderra -
och jag gav fem dollar åt en äldre pojke som samlade pengar -
och gick och köpte en låda brännvin.
Jag bara hällde upp i en plastmugg och drack och hällde upp mera.
Då när jag drack minns jag att jag blev allt mera oredig -
och efter 20 ― 30 minuter var jag helt berusad och spydde.
De bar mig hem den där kvällen.
Det inverkade på hela mitt liv.
Fysiskt, psykiskt, andligt, socialt.
Jag var deprimerad av alkoholmissbruket.
Det verkade socialt på mitt umgänge och kamraterna.
Sedan insjuknade jag i anorexi och bulimi också.
Jag hade inombords ångest och smärta.
Då jag var 12 började jag drömma traumatiska drömmar.
Jag ville hänga mig och hade bara ångest.
Det var en stor smärta och stress och skam.
Nu förstår jag att det påverkade min identitet.
Då jag utvecklades trodde jag att jag var ond.
Jag kan inte klä det i ord.
Men min sanning var att jag var ond.
Då man är ett litet barn kan man inte processa det här.
Det bara kommer sådana uppfattningar om vad man är, -
man kan inte hantera det.
Man gör sedan sina val i livet -
utgående från sin felaktiga självbild.
Då jag var femton flyttade jag hemifrån.
Vi hade ett ungdomsledarpar i vår kyrka.
Det var Guds ledning att de öppnade sitt hem för mig.
Min mamma och pappa var helt förtvivlade.
Mamma bad på sina knän kväll efter kväll.
Jag hade redan börjat gå på en klubb och dricka där.
Jag kom i slagsmål och var helt borta.
Ungdomsledarna öppnade sitt hem och sade att du kan komma till oss.
Ta bara tid på dig och fundera.
Mamma var förtvivlad och försökte hjälpa mig.
Då började jag knarka.
Jag mådde alltid illa, -
men drogerna och alkoholen tog bort mitt illamående.
Jag inte visste om något annat.
Jag kommer inte ihåg något om det som hände.
Jag minns inte ens att jag hade försökt -
begå självmord och hade mardrömmar.
Jag hade blockerat bort alla de där åren.
Bara drogerna och spriten hjälpte mot det här illamåendet.
Då jag var 26 år flyttade jag till en annan stad.
Springandet bara fortsatte.
Jag hade en period då jag bara drack -
och knarkade alla lördagar och efter jobbet.
I sex månader tog jag bara droger och efter det fick jag en kollaps.
Jag ramlade omkull på golvet i köket -
och det var som om något hade brustit i huvudet.
Jag tänkte att nu blev jag galen, något knäppte till i huvudet.
Jag hann ringa min syster.
Jag vet inte vad jag sade utan jag skrek bara i luren.
Min syster förstod att något var galet.
Min mamma kom med flyget till min stad.
Jag ringde en kompis och hon körde mig till flygfältet -
för att möta mamma, jag kunde inte köra själv.
Mamma kom och hjälpte mig. Jag föll på knä -
och ropade till Gud att jag vill bli fri.
Jag måste ta ledigt från jobbet.
Mamma stannade där hos mig två veckor.
Jag gjorde bättring inför Gud.
Jag kontaktade en kyrka i närheten och blev bekant med dem där.
Jag började gå i själavård och mamma stödde mig.
Det blev min hemkyrka, då min gamla låg åtta timmar därifrån.
Jag träffade en man som var musikledare -
och ledare i alfagruppen och i en cellgrupp.
Han verkade älska Jesus och vara en god kristen.
Jag blev förälskad. Det gick ett år, -
vi sade ingenting, men jag var förtjust i honom -
och jag iakttog honom.
Jag bad till Gud om råd.
Sedan började vi tala med varandra.
Vi bytte telefonnummer och han bad mig ut på middag.
Vi började sällskapa.
Han verkade vara en fantastisk man och uppträdde som en troende.
Efter ett år gifte vi oss.
Efter ett tag började jag märka att allt inte var bra, -
men jag tänkte att vi hade olika kulturell bakgrund -
och män och kvinnor är olika.
Jag visste ju också att jag hade min historia -
och att det kanske berodde på mig att allt inte var rätt.
Efter ett års äktenskap -
blev det uppenbart att han levde ett dubbelliv.
Det var allvarligt.
Sedan fick jag veta att jag var gravid.
Det var inte tryggt för mig och barnet -
att fortsätta äktenskapet så vi skilde oss.
Då bröt jag samman för sista gången.
Jag trodde inte ens att Gud var god.
Jag tvivlade på Gud och på familjen.
Jag blev paranoid. Jag kunde inte ens gå ut hemifrån.
Jag vågade inte gå och handla utan funderade -
om det var tätt tidpunkt, skulle något hemskt hända?
Då kom självmordstankarna tillbaka.
Jag ville inte leva, smärtan var för svår.
Men jag var ju gravid.
Jag visste att jag hade den Helige Anden inom mig -
och den kämpade för att jag skulle leva.
Då kom jag till en vägkorsning:
Skulle jag tro på Gud och var Han god?
Om svaret var nej, skulle jag dö här.
Jag vet att den Helige Ande hjälpte mig att falla på knä -
och ropa till Gud att jag har ingenstans att gå utom till Dig.
Så min relation till Gud och allt som hade hänt mig -
från det jag var sju år började komma fram.
Jag hamnade i en stor livskris.
Jag föll sönder i småbitar.
Från dag till dag började Gud sköta om mig.
Han tog mig i sin famn.
Det var tidvis så att smärtan var så intensiv -
att jag bad att få slippa ifrån en minut.
Småningom började tilliten till Gud komma -
och mitt förhållande till Gud blev bättre än någonsin.
Han talade med mig och helade mig.
Jag blev förälskad i Jesus -
och i mitt hjärta kände jag -
att jag älskade Jesus och ville följa Honom.
På engelska säger man ”to abide in Christ”, -
det ville jag, förbli i Kristus.
Jag började förstå vad det betydde.
Det blev djupt i mitt hjärta -
att jag vill vara nära Jesus -
och gå med Honom.
Inte bara att jag skulle leva på något sätt -
utan leva med Honom. Han var mera än en kamrat, -
Han var min kärlek.
Då min kärlek till Honom blev större -
kände jag att jag ville börja tjäna Honom.
Jag bad att Han skulle använda mitt liv.
Jag började fasta och be.
Jag gick under veckor och år och vandrade med Honom -
och bad Honom berätta vad Han ville att jag skulle göra.
En dag då jag jobbade på kontoret -
kom den Helige Ande tydligt och sade åt mig:
"Jag har kallat dig, du ska följa mig."
Han sade det tre gånger. Jag föll på knä där på kontoret.
Rummet fylldes av Gudsfruktan.
Jag började bara tacka -
och sedan den dagen har jag följt efter Honom.
Det är vad mitt hjärta vill.
Det är min kallelse och det kommer först.
Katriina har idag en sjuårig son.
Hennes liv är helt annorlunda än förr.
Det är en skillnad som mellan natt och dag.
Katriina lever i frihet och frid och hennes liv -
är fyllt av hopp, innehåll och mening.
På sin väg mot helande och tillfrisknande -
har Katriina funnit sin identitet, som Gud som älskar -
och värdesätter henne, skapat henne till.
Katriinas budskap är enkelt: det gör ingen skillnad -
hur djupt du är i synd eller förtvivlan, -
eller hur söndrig och sårad du är.
Herren kan hela och återställa dig, och dra dig upp ur dyn, -
upp på en klippa och ge dig fast mark under fötterna.
Katriina följer fortfarande sitt livs viktigaste kallelse, -
som är ”älska din Gud av hela ditt hjärta och hela din själ, -
och din nästa såsom dig själv.”
Hon fostrar också sin son till att följa Herren -
och ber att han skulle växa upp till en stark Guds man -
såsom David, om vilken man sade att han var en man av Guds sinne -
och utförde Herrens vilja i allt.
Katriinas bön och önskan är att hon skulle kunna vara -
ljus i mörkret och ett användbart kärl i Guds rike -
och bringa ära till Hans namn.