Titta på fågeln Som flyger på marken
Den oroar sig inte för det som kommer
Titta på världen Skapad av Gud
Allting prisar Herren
Sträcker sig mot Skaparen För att få vidröra Honom
Halleluja Fader vår!
Välkommen till Räddningsarken!
Vi är på väg med filmaren Niko till Litauen från Lojoåsen.
Vi reser via vårdhemmet i Pärnu och får uppleva midsommaren i Estland,
Lettland och Litauen.
Vi har med oss en hjälpsändning till Samaria i Litauen.
Vi lämnar också bilen där, den har blivit överflödig
för finländska Samaria.
Tidigt en junimorgon begav vi oss iväg,
Samarias verksamhetsledare Ismo Valkoniemi och jag,
mot Samarias verksamhetspunkt i den litauiska staden Siauliai.
Vi skulle köra igenom Baltikum med Samarias paketbil
lastad med förnödenheter och själva bilen skulle avlämnas
hos den lokala Samariaenheten.
Samaria i Litauen är en självständig administrativ enhet
som verkar skilt från Samaria i Finland.
Syftet med resan var förutom att komma med nödvändiga varor
också att kolla läget inom enheten.
”Via Baltica” är modernt latin för ”Den baltiska vägen”.
Rutten går ganska rakt söderut från Tallinn genom Estland,
Lettland, Litauen och norra Polen ända till Warszawa.
Den är ca 1000 km lång.
Via Baltica utgör en stamväg för all turisttrafik
till de baltiska länderna
och en genomfartsväg till Central- och Sydeuropa.
Den är också ett färdmål i sig själv
och erbjuder mycket intressant att se och uppleva.
Vårt första mål var hamnen i Helsingfors,
där vi tog färjan över Östersjön till Tallinn.
Vi var där i tid och körde ombord med vår paketbil.
Medan båten styrde mot Tallinn fick vi vila oss
och samla krafter för den långa körningen
genom Baltikum mot Siauliai.
Samtidigt studerade vi vår kommande körväg närmare
och vad vi skulle komma att uppleva under vägen.
Härnäst ska vi ta oss till Pärnu.
Det är 24 juni, alltså midsommar i Estland.
Vi får se hur de firar den där.
Vår första etapp var att köra från Tallinn till Pärnu.
Vi skulle äta på Samarias enhet där och vila en stund
och samtidigt utbyta nyheter med den lokala enheten.
Genast i Tallinn märktes det att det var ledig dag,
då den lokala trafiken var gles
och det inte syntes mycket folk på gatorna.
Nu är vi på väg till Pärnu. Det är midsommar där.
Kalju Pöldroos, som är pastor i pingstförsamlingen
talar bara estniska och det kan jag just inte alls.
Få se hur det går.
Den anställda som talar finska är för tillfället i Finland
och vikarierar på vårt vårdhem.
P g a den glesa trafiken gick vår egen resa smidigt
och vi anlände till Pärnu enligt tidtabell.
Livet på Pärnu-enheten gick sin gilla gång.
Vi fick en god måltid och berättade senaste nytt från Finland
och bekantade oss med verksamheten, som bl a innebär vedhuggning.
Den största köparen är Pärnu stad.
Då vi tagit avsked av Pärnu-enheten
var vår följande etapp Riga i Lettland.
Vi anlände till gränsövergången mellan Estland och Lettland
och fastän vi visste att det nuförtiden är fritt fram
att korsa gränserna mellan de baltiska länderna
så kändes det ända förvirrande att det gick utan någon kontroll alls.
Man märker kanske inte ens att man kört in i ett annat land.
På den lettiska sidan löper Via Baltica alldeles vid kusten
och då vi hittat en lämplig rastplats kunde vi stanna
och beundra de ståtliga, vidsträckta strandvyerna.
Vi kunde inte länge njuta av de rogivande strandvyerna
då vi ännu hade en lång körning framför oss.
Under den långa resan fick vi uppleva skiftande väderförhållanden
förvånas över den lokala trafikkulturen
och göra varierande pauser vid olika vägarbeten,
som nog var nödvändiga p g a vägnätets skick.
Den här vägen är litet lappad. Nu är vi som på en åker!
Det är ju asfaltsväg. Nu blir det litet bättre!
Då vi körde på sådana här vägar funderade vi nog
över vårt eget fordons skick,
det var ju i alla fall en ganska gammal bil.
Vi kom i alla fall till Riga utan problem och då vi körde genom staden
kunde vi beundra vackra landskap och följa lokalbefolkningens bestyr.
Staden var nästan lika stillsam som Tallinn,
så det kanske inte är lönt att besöka Baltikum
vid midsommartiden om man vill ha mera upplevelser.
Nu har jag säkert kört den längsta rakan i mitt liv.
Jag vet inte hur lång den är, men man ser inget slut.
Man borde ha autopilot!
Efter Riga blev vägen mot Litauen faktiskt mycket rätlinjig
och efter ett tiotal km sträckte sig vägen framför oss utan slut.
Det här var förbluffande för en finsk resenär,
som är van vi mera backig terräng från sitt hemland.
Vi är ännu i Lettland, men ganska nära gränsen till Litauen.
Nära gränsen ska finnas en plats med miljoner kors.
Om korset är så kärt för människan så är det fint.
Som Paulus sade: Jag vill inte veta av något annat än Kristi kors.
Det är korset och Kristi gärning som är det centrala.
Korskullen är en religiös plats nära Siauliai och en populär sevärdhet.
Kullen nämns i skrift första gången år 1850.
Då korsens antal första gången antecknades år 1900
fanns det 130 kors.
Under Sovjettiden mellan 1961 och 1984
förstördes korsen fyra gånger med bulldozers.
Litauerna idkade fredligt motstånd mot sovjetockupationen
genom att alltid sätta upp nya kors istället.
Korsens antal har ökat betydligt under de senaste åren.
Nuförtiden är de över 100.000 och man får fritt sätta upp nya.
Utom korsen finns stora krucifix och Jungfru Maria-statyetter.
År 1993 besökte påven Johannes Paulus II kullen.
Här ser vi då kors. Men bakom korsen
finns en djupare tanke: Kristus.
Det är ett väldigt hantverk bakom de här korsen.
Det finns säkert miljontals!
Minneskors, tackkors, man tackar här för att man fritt får utöva tro.
Människorna har hämtat hit dem och velat visa sin samlade kraft.
Tron är en viktig sak för oss!
Här är mycket katolicism men nog finns här mycket av hjärtats tro!
Antalet är oändligt, man kan inte fatta det!
Det finns av dem utan gräns.
Här finns hundratals, kanske tusentals kors i högar.
En alldeles otrolig mängd!
Bakom vart och ett finns en människa och en berättelse.
Man kan nog säga, att den kristna tron
inte är helt obetydlig för människan.
Nog är den viktig, då man kommer hit med de här korsen.
Det viktigaste för oss kristna är förstås att Jesus finns i hjärtat
Korset är viktigt, men här i hjärtat vill vi ha det.
Man kommer att tänka på Golgata, då man ser kullen.
Vi är tagna av att ha varit här, kameramannen Niko och jag.
Det var helt nödvändigt att stanna här, tio km från Samariahemmet.
Efter den ståtliga och otroliga Korskullen återstod bara tio km färd
till Samariacentret som ligger nära Siauliai.
Men på de sista metrarna fick vi ett problem:
centret syntes inte på kartan av orsaker som vi senare fick reda på.
Vi stannade för att kolla navigatorn.
Efter resultatlöst studerande av kartan ringde Ismo Valkoniemi
centret för att få köranvisningar.
Vi blev lättade över svaret: vi var på rätt väg,
så vi fortsatte och efter en stund kurvade vi in på gården.
Äntligen var vi framme!
Ledaren för Samaria-enheten Vladimiras Karpovas
och hans son Andrejus Karpovas tog hjärtligt emot oss.
Hjälpsändningen som vi hade med kom verkligen till pass.
Samaria Litauen definierar sig som en stiftelse
för kristlig kärlek och barmhärtighet. Dess huvudverksamhetspunkt är
Samaria Family Center som är åtta hektar stort.
Centret är beläget i en gammal uftvärnsbas från sovjettiden,
så därför är området inte utsatt på kartor.
Efter Sovjetunionens fall i början av 1990-talet
övergav de lokala trupperna området
och basen övergick i försvarsministeriets hägn.
Samaria fick området i sitt bruk utan att betala ersättning.
Samaria Family Center erbjuder vård och boende åt riskfamiljer
och ensamma med anstaltsbakgrund.
På grund av ålder är husen och utrymmena i dåligt skick,
vilket vi märkte då vi bekantade oss med området.
Samariastiftelsen har fått finansiering från EU
för åren 2007-2013 ur ett verksamhetsprogram.
Denna finansiering upphör snart och någon fortsättning vet man inte om.
Enheten har skriande brist på pengar
och ved för vintern har man inte just alls,
för att inte tala om den söndriga centralvärmepannan.
Om man inte snart får tag i en fungerande värmepanna,
kommer vintern att bli verkligt svår för familjerna på enheten.
Man skaffar lite inkomster genom lantbruk,
men all hjälp och understöd är livsviktigt.
Fastän enheten har ständiga svårigheter
och måste balansera med små pengaresurser
kunde vi konstatera att framtidstron på Guds beskydd
och ivern i arbetet var stark!
Samariaenheten var fylld av klienter
för att få inkvartering begav vi oss till en annan vårdenhet,
Agapao Fondas, som i tiden grundades av Vladimir Karpovas
då han inte jobbade för Samaria.
Agapao och Samaria jobbar numera sida vid sida.
Enheten ligger på andra sidan om Siauliai
och verkar också med projektpengar från EU.
Enheten leds av Vladimiras Karpovas son Andrejus.
På Agapao fick vi bekanta oss med vårdprogrammet
och klinterna under en kvällssamling, där vi presenterades.
Allsång stod på programmet. Fastän litauiskan var främmande,
deltog vi ändå på vårt eget sätt.
I Siauliai fick vi bekanta oss med den lokala matkulturen
och märka vilken central roll det traditionella lantbruket
spelar i litauisk kultur.
Både på Samaria och Agapao har jordbruk och fårsskötsel
en betydande roll, både som näringsfång och i själva vårdarbetet
Där finns också teknik, vilket många solpaneler på åkrarna vittnade om.
Vi hann också prata litet med de anställda på enheten
och bekanta oss med livet i staden.
Ändå var det alltför snart tid för hemresa.
Efter att har överlämnat paketbilen, som vi kommit med längs Via Baltica,
till den lokala Samaria-enheten, ordnades en bilskjuts
med en anställd på Agapao.
Första delen av resan gick bekvämt under prat med chauffören,
men då vi kom till Lettland upplevde vi en överraskning:
Chauffören körde kanske lite överhastighet
och blev kallad in i en polisbil.
Det hade blivit stora böter,
men farten steg oförmärkt då vägen blev bättre.
Vår chaufför hade kört lite för fort och vi stoppades av en polis.
Polisen kommenderade ut föraren
och vi som satt i bilen visste inte vad som skulle hända.
Snart kom vår chaufför tillbaka och färden fortsatte.
Vi undrade varför vi fick fortsätta utan några sanktioner,
men föraren sade att han sagt åt polisen att han kört för fort
för han hade bråttom till Estland och båten.
Polisen hade krävt 40 euro, men föraren sade
han inte har en sådan summa och inte heller euro.
Efter en stunds funderande hade polisen släppt iväg oss,
men krävde att föraren skulle komma med en flaska vodka
då han kommer tillbaka!
Efter den här i finskt tycke något konstiga myndighetsepisoden
fortsatte färden smidigt genom Lettland till Estland
där vi gjorde en snabbvisit i Samariaenheten i Hapsal.
Vi möttes av enhetens var det chef Toomas Vallimäe
och efter att ha ätit en smaklig måltid och utbytt hälsningar
var det tid för ännu en trevlig överraskning:
Estlands Samaria gav här en stor hjälp då det nu är knappt om pengar.
Vi sade adjö åt vår chaufför som fick återvända
till Litauen med en livsmedels- donation från Estlands Samaria.
Sedan körde Toomas Vallimäe oss till Tallinn,
där båten till Finland väntade.
Vår händelserika resa höll på att gå mot sitt slut
och det var tid att sitta ner
och smälta allt som vi hade upplevt och sett.
Tack för att du tittade!
Nu har vi alltså med oss bara registerplåtarna.
Vi lämnade alltså vår bil med lasten i Litauen och återvände utan bil.
Tack för att du var med på vår resa!
Nästa gång följer en mycket intressant intervju
med Samarias ledare och hans son.
Titta på Räddningsarken då också!