Katsoimme sitä filmiä.
Kaikki sujui siinä hyvin heidän avioliitossaan ja siellä saaressa.
Mutta sitten tapahtui, että Janne meni heikoille jäille ja jää petti.
Janne putosi ja taisteli avannossa.
Ja hän taisteli ja taisteli ja lopulta hukkui.
Tämä oli meille vaikeaa koska meidän kokemuksemme 1974 tuli takaisin.
Ja tämä oli niin vaikeata, että emme pystyneet nukkumaan
kun koko tapahtuma tuli takaisin.
Kyllä. Ja meidän 2- ja 4-vuotiaat poikamme olivat siinä mukana.
Se oli sellainen tapahtuma, että se muutti koko minun elämäni.
Me pelastuimme, mutta kun näimme vastaavan tapahtuman
niin tämä tuli voimakkaasti takaisin ikään kuin filminä,
Se oli niin voimakasta, että olimme melkein musertuneita,
ja sen takia emme pystyneet nukkumaan.
Se oli kevättä ja mielestämme jäät tuntuivat vahvoilta.
Minä pidän rakentamisesta ja sanoin Katelle, että mennään poikien kanssa
potkukelkoilla katsomaan laitureita, miten ne toimivat
ja miten ne ovat selvinneet jäistä.
Kotimatkalla halusin mennä nopeampaa reittiä,
enkä muistanut,että siinä oli kohta jossa saattaisi olla heikkoa jäätä.
Tulimme hyvää vauhtia potkukelkoilla ja silloin Kate sanoi,
että tuolla näyttää heikolta tai jotain sinne päin,
ja samassa molemmat potkukelkat menivät jään läpi.
Minulla oli Robin kyydissä, joka oli neljän vanha
ja Katella oli 2-vuotias Jonas. Juuri ennen tätä Kate oli ajatellut
että kohta Jonas nukahtaa, sillä hän oli niin pieni,
että jos sidomme hänet kiinni kelkkaan niin hän pysyy paremmin.
Mutta ikään kuin sisäinen ääni olisi sanonut Katelle,
että älä sido poikaa kiinni.
Niinpä hän laittoi remmin selän taakse.
Ja kun sitten putosimme jään läpi,
niin hän ajatteli että tämän takia en sitonut häntä.
Silloin hän sai Jonaksesta kiinni ja kelkka vajosi pohjaan
ja poika olisi hukkunut välittömästi.
Mutta Kate pystyi pitämään kiinni hänen haalareistaan
ja minä kamppailin Robinin kanssa
ja sain hänet pikkuhiljaa vieritettyä ylös jäälle.
Ja minä huusin "Jeesus, Jeesus!"
En ole koskaan eläessäni huutanut Jeesusta niin monta kertaa
ja en muuta voinut huutaakaan. Minähän tunsin syyllisyyttä
että tässä on koko perhe ja nyt elämä loppuu tähän.
Se oli sellainen elämys, että sitä ei oikein pysty kuvailemaankaan.
Vihdoin sain sitten Robinin ylös ja työnsin hänet poispäin
ja sanoin sanoin että mene eteenpäin koska tässä on heikkoa.
Jonas oli silloin ollut veden alla monta kertaa
ja Kate oli saanut hänestä otteen ja ui minua kohti pojan kanssa.
Siellä oli niin heikkoa ja sohjoista.
Mutta hän ui minua kohti ja toi Jonaksen minulle.
Niin sain myös hänet ylös jäänreunalle uimalla eteenpäin
ja sitten vieritin häntä eteenpäin
ja hän sanoi: "miksi sinä isä työnnät?"
Silloin Kate ilahtui kun hän tajusi,
että poika ei ollut saanut vettä keuhkoihin.
Ja vähitellen sain pojat menemään rantaa kohti,
ja sanoin "menkää sinnepäin, menkää sinnepäin."
Mutta hehän eivät halunneet jättää meitä,
vaan halusivat tietenkin olla vanhempien kanssa.
Tilanne oli niin kauhea. Minä olin uinut vähän eteenpäin
siinä sohjossa ja olin aivan poikki kun olin kamppaillut poikien kanssa.
Kamppailu oli kestänyt 15 ― 20 minuuttia.
Silloin sanon Katelle, ja sitä en koskaan unohda,
että nyt olen poikki, nyt en jaksa enää, nyt minä vajoan.
Olin päässyt reunalle mutta vajonnut uudestaan
ja sanoin että nyt tulee loppu.
Nyt emme tapaa enää täällä maan päällä.
Olin kuitenkin päässyt niin lähelle rantaa että jalat ylettyivät pohjaan
ja silloin sain niin paljon voimia että pääsin ylös.
Ja mikä oli merkillistä, että näin aikaisin keväällä muuan perhe
oli rannalla noin 200 ― 300 metriä tästä paikasta.
He olivat mökillä, ja se oli kyllä Jumalan johdatusta.
He olivat lähdössä Helsinkiin, mutta oli niin kaunis päivä,
niin olivat jääneet vielä kahville, ennen kuin lähtevät Helsinkiin.
Kun he siellä kahvittelivat näkivät perheen joka oli jäällä kelkoilla
ja yhtäkkiä eivät nähneet mitään.
Ja tämä rouva huusi, että: "Ei! Nyt on tapahtunut onnettomuus"
Hän herätti miehensä ja riensivät naapurin kanssa rantaan.
ja ottivat köysiä sekä seipäitä ja potkukelkat
ja tulivat lahden yli. Se oli aika pitkä matka.
Ja he lähestyivät meitä juuri silloin kun olin saanut pojat ylös
ja makasin jäänreunalla poikien kanssa.
Kate vielä makasi avannossa ja kamppaili hengestään.
Toinen miehistä putosi läpi ja silloin ajattelin,
että Rakas Jumala pitääkö vielä yhden hukkua?
Mutta sitten hän tuli takaisin ylös ja he heittivät köyden Katelle
ja saivat hinattua hänet maihin.
Se oli elämys, joka tulee silmien eteen läpi elämän.
Sitä muistaa kaiken mitä on kokenut.
Se pieni yhdistys jossa olin silloin sihteerinä ja varapuheenjohtajana,
sen yhdistyksen puheenjohtaja oli kuollut juuri edellisellä viikolla.
Ja minä ajattelin, että nyt Christer Engström haudataan
ja seuraavalla viikolla on minun vuoroni.
Paholainen ei pidä tästä työstä.
Hän poimii meidät pois, yksi kerrallaan.
Mutta sitten nämä miehet tulivat sinne ja auttoivat meidät ylös.
Ja heidän tytär tuli meitä vastaan kun tulimme pitkää kiertotietä rannalle.
Ja he löysivät vaatteita ja lämmittivät saunan.
Ja sitten saunassa sain sydänpysähdyksen!
Muutuin aivan siniseksi, koska sydän lakkasi toimimasta.
Ja silloin Kate pelästyi tosissaan, olimme kamppailleet henkemme edestä
ja tulleet pelastetuiksi ja nyt menetän mieheni!
Hän oli melkein onnettomampi nyt, ja ajatteli että jäänkö yksin
kahden pienen pojan kanssa. Mutta Herran tiet ovat ihmeellisiä.
Toinen näistä naisista oli lääkäri ja ilman hänen apuaan
ei minun sydämeni olisi lähtenyt käyntiin.
Hän antoi sydänhierontaa ja teki työtä minun kanssani.
Ja muuan huvittava seikka oli että hän sekoitti kahviin konjakkia
En ollut koskaan juonut viinaa, se oli ensimmäinen ja viimeinen kerta.
Mutta silloin en pystynyt mitään sille,
he vaan kaatoivat sitä suuhuni. - Mutta se oli hyvä lääke.
Se varmaan stimuloi verenkiertoa ja sitten sain elämäni takaisin!
No sen minä tosiaan tein.
Ajattelin siellä jäällä että mikä on elämässä tärkeätä.
Koulutukseni oli valmis ja minulla oli hyvä virka ja hyvä palkka.
Eli olosuhteet olivat hyvät taloudellisesti.
Mutta jollain tavalla sain ajatuksen
että Jumalalla on meitä varten suunnitelma, koska pelastuimme.
Että siinä oli suunnitelma.
Kyllä minä koin sen niin, oikein voimakkaasti,
että se oli paholaisen yritys tuhota meidät.
Ensimmäinen puheenjohtaja oli kuollut ja nyt minä olin vuorossa.
Jeesus pitää tästä työstä ja Jumala pitää siitä,
autamme sitä joka on heikoin, se joka ei maailman silmissä ole mitään
mutta paholainenhan ei halua että ihmiset pelastuvat,
ja tulevat uskoon ja aloittavat uuden elämän.
Se oli noin kuusi vuotta sitten
kun eräs mies sytytti Porvoon tuomiokirkon tuleen.
Humalainen mies. Kirkon katto paloi.
Siitä oli kaikissa medioissa ja tänne tuli ihmisiä sankoin joukoin.
Samaria-Centerhän on Tuomiokirkon naapuri.
Mehän olimme näin myös uhattuna siinä palossa,
kuumuus vaikutti taloomme. Mutta mitään ei tapahtunut.
Seuraavana päivänä Erik ja minä tapasimme kadulla kirkon vieressä
ja kaikki media ja Suomen kaikki TV-kamerat ja koko orkesteri ja me
seisoimme siinä ja olimme kuten kuvasta näkyy kovin huolestuneita.
Että tällainen tapahtuma voisi sattua näin lähellä meitä.
Minä reagoin hyvin voimakkaasti ja olin sitä mieltä
että presidenttimme mielellään voisi tulla paikan päälle.
Tiesin että hän oli matkalla Loviisaan samana päivänä.
Tavattuani Erikin sanoin, että nyt menen soittamaan
presidentin kansliaan ja pääministerille.
Pääministerin kansliassa ei vastattu
mutta presidentin kansliaan sain yhteyden
ja sanoin, että mielestäni presidentti voisi tulla paikalle
osoittamaan osanottonsa kun maan toiseksi vanhin kirkko melkein palaa
Mutta en saanut mitään positiivista vastausta kansliasta.
Mutta noin puolentoista tunnin kuluttua tuli puhelu
että presidentti saapuu Porvooseen.
Silloin Erik Wikströmille vaimoineen sekä kaupunginjohtajalle
ja koko johdolle tuli kiire pukea puvut päälle.
Ja sitten presidentti saapui. Siinä oli vähän dramatiikkaa.
Minä olin siinä vähän ankarana,
koska jos presidentti oli vieraillut Lordin luona,
joka nyt ei niin tärkeä tapahtuma ollut
niin silloin hän myös voisi vierailla Tuomiokirkolla.
Sen minä myöskin sanoin siellä ja iltapäivälehdet kirjoittivat tästä.
Mutta toivon että olemme presidentin kanssa kuitenkin hyvät ystävät.
Hän sai tämän vierailun johdosta hyvin positiivista palautetta.
Tv ja radio huomioi sen.
Sehän oli hieno asia että hän osoitti osanottonsa.
En tiedä olinko minä siihen ollut vaikuttamassa vai joku muu
mutta tein kuitenkin parhaani osoittaakseni myötätuntoani
tähän dramaattiseen tapahtumaan.
Sittenhän meillä on Loviisassa ollut...
Eräänä yönä kolmen ― neljän aikaan tuli hälytyskeskuksesta puhelu
että nyt teidän talonne Loviisassa palaa.
Pikaisesti hyppäsin vaatteisiin ja ajoin tuhatta ja sataa Loviisaan.
Kun saavuin oli tulipalo juuri saatu sammutettua,
ja kaivinkone oli rikkonut katon. Siinä oli valtavasti dramatiikkaa!
Minä ajattelin että voi ei,
olimme juuri päässeet Loviisan työssä hyvin käyntiin.
Eräs narkomaani oli polttanut talon.
Hän oli käynyt sisällä katsomassa eikä ollut saanut rahaa.
Poliisin kuulusteluissa kysyttiin, että miksi teit Samarialle näin?
"No kun en löytänyt rahaa ja minulla oli huono päivä."
Mutta siinäkin oli merkillistä se
että tuhkasta nousi jotakin paljon parempaa.
Mehän menetimme talon, jonka kaupunki omisti
mutta me omistimme irtaimiston. Muutaman kuukauden kuluttua
sain puhelun eräältä välittäjältä, joka sanoi että hänellä
on hyvin mielenkiintoinen asia. Haluatko tulla Loviisaan?
Minä ajattelin että täytyy heti ajaa sinne,
ja kuunnella mitä hänellä oli asiaa.
Ja kun astuin sisään hän kysyi: Haluatko ostaa 3-kerroksisen talon?
Ja minä aloin miettiä, puoli tuntia mietin ja laskeskelin,
että selviämmekö lainasta?
Ja sitten vastasin että "joo, haluamme ostaa."
Sitten menin Porvooseen ja pankkiin.
mutta sitten ostimme kolmikerroksisen talon
missä on asuntoja ja kirpputori. Ja hallitus oli päätöksen takana.
Palo sai aikaan sen, että meillä oli sen jälkeen paljon parempi tilanne.
Kyllä siinä tuli samankaltaiset tunteet
että voi voi, nyt meillä palaa taas.
Mutta ennen kaikkea olin iloinen siitä, että kukaan ei loukkaantunut.
Sehän oli valtava järkytys kun soitit ja kerroit
että nyt Betlehem on sytytetty palaamaan,
niin ajattelin ensin, että miten poikien on käynyt?
Sehän olisi ollut pahinta, että joku olisi kuollut!
Taloja voidaan rakentaa uudestaan ja uusia taloja, tontteja voi saada
mutta ihmiskohtalot ja ihmishenget ovat niin arvokkaat!
Mutta mehän olimme siinä yhdessä
ja kyllähän se tuntui aika kummalliselta, että vaan sytytetään
Tämä ei ollut luonnollinen tulipalo
vaan joku oli sen sytyttänyt sieltä nurkasta seinän vierestä.
Mutta kaikki nämä kysymykset selvisivät Jumalan
ja ihmisten avulla, niin kuin meillä on tapana sanoa.
Tämä asia ei ole kyllä muuttunut ollenkaan,
koska koen, että nämä ihmiset ovat niin kovin onnettomia.
Ja he eivät ole toimineet täydessä ymmärryksessä.
He eivät ole tajunneet mitä ovat olleet tekemässä.
Jollain tavalla uskon, että he eivät halua tehdä pahoja tekoja
mutta alkoholihan ajaa järjen päästä, niin tämä vaikeutuu.
Mutta ihmisellä on arvonsa koko ajan
Me tapaamme sanoa, että nämä pojat ovat jollain tavalla
minun poikiani, meidän poikia.
Ja näin on perheessä myöskin, että lapset ovat aina minun
tai sinun lapsiasi, siitä huolimatta mitä he tekevät.
Ovatko he tehneet tyhmiä asioita, tai jotain mikä ei ole hyvä,
niin sehän ei muuta sitä seikkaa, että minä olen heidän isänsä.
Se on aina mukana siinä.
Näen nämä ihmiset niin arvokkaina Jumalalan silmissä.
Huolimatta tekosista. Se on jotakin ulkoista mitä on tapahtunut,
ihmisen ulkopuolella. Sisäinen ihminen on se tärkeä.
Minusta tämä ei muuta ihmistä.
Se on hullu teko, jota pitää rangaista
niin kuin myös laki sanoo, mutta se on vaikea kysymys.
Mutta en ole huomannut, että olisin siinä muuttanut mieltäni.
Kun olin nuori näitä jaaloja oli täällä 30 kappaletta.
Tämä on rakennettu täällä Voolahdessa talkoovoimin.
Ja isäni oli myös mukana raken- tamassa tällaisia laivoja aikanaan.
Kyllä hän oli jaalalaivuri, Niin kuin hänen isänsäkin.
Minä olen tavallaan kolmannen sukupolven merimies.
No siihen aikaan eri henkilöitä oli, niitä ei ole dokumentoitu,
mutta viinan salakuljetusta harjoi- tettiin paljon näillä seuduilla.
Joo, se on aika mielenkiintoista että tässä kylässä viina virtasi
ja Suomenlahdelta tuotiin halpaa viinaa.
Mutta sitten tänne saapui muutama nainen, muun muassa opettajatar,
joka toi kristillisen herätyksen seudulle
ja monet näistä, joille oli tullut ongelmaa alkoholin kanssa,
pelastuivat ja perustivat pienen seurakunnan tänne.
Hän teki sen ennen minun syntymääni. Hän oli silloin 27 ― 28-vuotias.
Ja se oli ennen naimisiin menoaan niin että minulla on ollut
pelastunut ja uskovainen isä alusta asti.
No se on aika dramaattinen kertomus
koska isäni ja hänen vanhempansa olivat sillä tavalla uskovaisia,
siis kirkkouskovaisia
ja katekismuksia oli ja Jumalan sanaa oli luettu,
mutta isä tuli mukaan tähän herätykseen,
taipui ja pelastui ja tuli uskoon.
Sen jälkeen tuli kaste, hänet piti kastaa
ja kastepäivä oli lyöty lukkoon,
jolloin hän ja monet muut ihmiset menisivät kasteelle.
Mutta edellisenä päivänä isä sai hirveän hammassäryn
eikä hänellä ollut muuta lääkettä siihen kuin viinaa.
Ja niin hän otti reilusti viinaa parantaakseen hammassäryn
sillä seurauksella, että kun piti mennä kasteelle
hän ei ollut raittiina.
Eikä kasteesta sillä kertaa tullut isän kohdalla mitään.
Olen siunannut sitä pastoria, joka siihen aikaan,
kun oltiin aika tuomitsevia ja lainomaisia,
kuitenkin antoi isälle uutta armoa ja uuden mahdollisuuden.
Muutaman viikon kuluttua isä sai uuden mahdollisuuden
ja meni kasteelle ja sen jälkeen hän ei ole maistanut
tippaakaan alkoholia, ei samppanjaa eikä viiniä.
Hän oli sataprosenttisen radikaali myös tässä uudessa elämässään.
Joo, pidän erityisen paljon juuri tästä kertomuksesta
että isä sai armon. Jos isä ei olisi saanut uutta mahdollisuutta,
miten hänen olisi käynyt, mitä hänestä olisi tullut?
Olisinko minä ollut olemassa? Olisiko Samariaa ollut?
Olisivatko nämä ihmiset saanet avun, jonka he nyt ovat saaneet?
Se on vaikeaa tietää, mutta inhimillisesti katsoen
pastorin isälleni suoma armo on ollut merkittävä
myös pitkälle tulevaisuuteen.
11 vuotta sitten presidentti Halonen nimitti minut sosiaalineuvokseksi.
Paavo Lipponen oli silloin pääministerinä
niin hänelläkin on nimensä saman kirjeen alla.
Oli eräs henkilö, joka ei kuulu meidän kirkkokuntiimme,
sosiaalidemokraatti ja hyvä ystäväni joka teki ehdotuksen
että anottaisiin presidentiltä sosiaalineuvoksen nimitystä.
Ajattelin että se ei olisi niin tärkeätä
ja ajattelin, että minun pitää rukoilla asian edestä.
Soitin 22 eri henkilölle ja kysyin heiltä mielipidettä,
olisiko sopivaa, että ottaisin vastaan sellaisen nimityksen.
20 olivat sitä mieltä, että se on hyvä asia ja 2 epäröivät vähän,
koska pelkäsivät, että se johtaa ylimielisyyteen.
Nämä olivat vaimoni ja toinen pojistani.
Mutta he ajattelivat minun parastani
Mutta tällä nimityksellä on merki- tystä koko toimintaa ajatellen,
minä sain sen muodollisesti, mutta sehän on kiitos kaikille työntekijöille.
Se on kiitos ja todiste siitä,
että työ on saanut yhteiskunnan hyväksynnän.
Eräs alkoholisti sanoi, kun nimitys oli annettu,
että ilman meitä alkoholisteja et olisi saanut tätä titteliä.
Kuvat/Bilder: Krister Lindberg, YLE, Itä-Uudenmaan Pelastuslaitos