Jag är Marko Peitsoma och jag har hamnat till Samaria
genom min egen sjukdom liksom många andra som jobbar här.
Jag har gått igenom många faser
och nu är jag alltså här.
Jag kom till Sibbo som enhetsledare
så att jag först kom till Noark på arbetslivsträning för 3 år sedan
Sedan var jag visst på Verkstadsvägen som handledare
och sedan hoppade jag på skolbänken
och därifrån som handledare på Samariahemmet i ett halvt år
och sedan tillbaka till Verkstadsvägen som handledare
och nu är jag enhetsförman här i Nickby.
Det här är en enhet för arbets- verksamhet i rehabiliteringssyfte
och människor är på jobb också i andra arbetsformer,
men i huvudsak är det här rehabiliteringsverksamhet
och det betyder att de här människorna har 500 dagar
av arbetslöshet bakom sig
och beroende på hur avtalet med kommunen är gjort
kommer de sedan hit på jobb via socialbyrån eller arbetskraftsbyrån.
För tillfället har vi 4 personer i rehabiliterande arbetsverksamhet,
så har vi 2 avlönade arbetstagare
och 4 frivilliga av vilka 2 gör heldag,
och de är till verkligt stor hjälp för mig.
I praktiken sköter de lopptorgs- verksamheten helt och hållet.
Min arbetsbild är ganska mycket att hålla kontakt
med de remitterande instanserna.
Jag sköter närvaro övervakningen, och är dagligen i kontakt med dem.
Det här är ganska övervakat arbete
och ganska mycket tid går till pappersarbete
och samarbete med arbetskrafts- och socialväsendet.
Jag håller själv också en stödgrupp
På morgonen delar jag ut uppgifterna
och mitt arbetssätt är sådant
att jag också försöker vara fysiskt närvarande så mycket jag hinner.
Genom mitt eget exempel blir det ett bättre resultat,
i stället för att ge en lista och säga att gör så här.
Det här fungerar för en del och för andra sämre,
men jag har märkt att man får bättre kontakt med människor
genom att själv vara med i arbetet.
Man kan sedan prata om helt andra saker också.
”Från hjälpbehövande till hjälpare”
som det står i en doktorsavhandling där undertecknad också figurerar.
Jag kommer från Helsingfors, Sörnäs
bodde på Vasagatan och där var livet nu sånt som det var.
Skolkamraterna var av olika sorter,
många kom från hem där det inte fanns någon ordning alls.
I mitt eget hem var det nog ordning
men när man nu skulle vara likadan som alla andra
så drevs jag med i kamraternas gäng
Man skulle supa och först skulle man ha en flaska till lördagen
och vi samlade under veckan pengar till den.
Jag fick pengar hemifrån, inte frågade de efter vart de gick.
Sedan började vi småningom köpa en onsdagsflaska
och sedan gick det till att man hemma märkte vart pengarna gick
och så stoppades pengaflödet.
De här kvarteren i Sörnäs är riktigt berömda kvarter
pch så började vi med smått fuffens
och sedan började jag vara borta hemifrån på nätterna
och vi söp och fixade pengar någonstans ifrån.
Och så gick det så att jag hamnade hos kriminalpolisen
som dåförtiden låg på Alexanders- gatan som ju var julgatan.
Så man sade allt emellanåt att den där hamnade på Julgatan.
Sedan flyttade jag till läns- fängelset som rannsakningfånge
och sedan kom domarna.
Jag fick tillbringa några år i olika finska fängelser.
Där gick många från olika fria riktningar, bl.a pingstvännerna
och jag lyssnade noga på dem.
Jag hade redan som barn hört mycket sådant på frälsningsarmen
och i lekskolan och scouterna.
Så det gick så att jag redan i fängelset
blev bekant med andlig verksamhet.
Sedan hade jag en ännu en dom att sitta av
och jag var i resecellen den sista natten för då är man alltid i den
och jag tänkte att till den här skrubben kommer jag aldrig mera.
Det får nog räcka.
Så gick jag längs Gallergatan upp längs backen
till hörnet av Tavastvägen,
och automatiskt så styrde blinkern till vänster
och jag drogs till Elanto i kurvan.
Det var öppet redan klockan 6 på morgonen
och där var ju mina kompisar redan på morgonen
i spritsäljartagen redan klockan 8.
När dom såg mig sade de att du har kommit ut från kåken nu.
Här för du en flaska till butikspris. Och jag min dumbom köpte ju en.
Men så där vid halva dagen så började jag fundera
att om jag blir här så är jag efter två veckor tillbaks igen
så jag tog spårvagnen
och sade år kompisarna att jag har litet ärenden.
Jag for till hamnen och tog en båt till Sverige och Stockholm
och därifrån fortsatte jag med tåg till Köpenhamn.
Jag hade då en axelväska med.
Det var 24 januari 1971,
och det var sista gången jag blev utskriven från fängelset.
Utmaningarna i vårdarbetet ska man inte förringa,
men jag tycker att arbetsverksamhet i rehabiliterande syfte
passar bättre för mig.
Vardagen är inte så rutinartad som på vårdhemmen och boendena.
Här har dagarna mera variation -
och jag får själv delta i arbetet
och det tycker jag om.
Det är inte så instängt som på vårdhemssidan.
Det är mycket rutin där och nog mycket ansvar med det,
så inte ser jag ner på det.
Men jag tycker om den här servicestrukturen.
Jag är intresserad av det här
och genom den kan jag stödja människorna här
i många praktiska saker i vardagen.
Ganska mycket hör cirklar kring att hålla lopptorget i ordning
och huset snyggt.
Här städar vi och har mat tre gånger i veckan.
Vi gör maten tillsammans.
Vi har tre grupper här, en gång i veckan för varje,
kvinnogrupp och den här veckan började en adbgrupp.
Så har vi en original grupp, med kamratstöd.
Så har vi samarbete med kommunen, sociala flyttningar
och små reparationer i stödbostäderna.
På vintern är det snöarbete
och på sommaren gräsklippning och annat.
Vi har morgonsamling varje morgon, eller andakt,
man kan kalla det vad man vill.
Vi läser ett stycke med tankar för dagen
och ber tillsammans och delar upp dagens arbete.
På loppiset har vi ofta andlig musik på skiva
och här i kamratsstödsgruppen som jag drar
har vi andligheten kraftigt betonad.
Jag for sen till Köpenhamn och fortsatte med drogerna
ända till slutet av 70-talet.
Så gick det en gång så att jag fick en sabel i ryggen
som gick in 3mm från hjärtat
En del av vänstra lungan opererades bort
och jag brukade säga att den kastades åt kattorna i Köpenhamn.
När jag sedan vaknade på sjukhuset
så började jag tänka när jag hade vaknat upp
att det ännu fanns något för mig att göra,
när jag nu igen en gång överlevde.
Jag trodde att jag hade dött men en dansk sjuksköterska sa,
att "Aj du har vaknat!".
Då förstod jag att jag inte var död.
Jag trodde att jag hade kommit till himlen när allt var så ljust
och majortanten i frälsningsarmens lekskola hade sagt,
att i himlen var det ljust och det fanns gator av guld
och vad man nu dåförtiden sade.
Då tänkte jag att jag nog ännu har något i livet att uträtta
och under årens lopp har de sedan klarnat för mig.
Stigen som man vandrar här är den
att man kommer till rehabiliterande arbetslivsverksamhet
och sedan till arbetslivsträning
och sedan till arbete med lönestöd på Samaria.
Det är möjligt att bli anställd på Samaria
såsom det har gått för mig.
Efter lönestödsperioden -
kan man sedan rekommendera arbetstagaren
till en eventuell arbetsplats någon annanstans.
Man kan söka sig till arbetslivsträning
efter 500 dagars arbetslöshet.
Ibland kommer man också över kommungränserna.
Vi har här en person från Borgnäs, som sköts av Mäntsälä kommun
men han är här på rehabilitering.
Så sådan är stigen.
Jag flyttade tillbaka till Finland år 90.
Då jag for från Finland hade jag en axelremsväska
men när jag kom tillbaka hade jag en långtradare med saker,
möbler, kläder och vad nu en vanlig mänska allt har
och två pojkar och en fru,
som numera är avliden.
Jag körde med egen bil efter flyttbilen.
Livet hade förändrats ganska mycket
Jag hade i många år fått jobba med problemfyllda människor.
Där emellan hade det varit en situation
att jag kom från Köpenhamn till Finland på sjukledighet en kort tid.
En gammal vän som hade varit med mig i fängelse
kom emot mig på Mannerheimvägen i Helsingfors
då när jag var på sjukledighet efter olyckan
och han frågade mig att kommer du med på ett tältmöte till Talludden.
Han hade kommit till tro för ett år sedan samtidigt som sin egen mamma.
Jag sade att nog kan jag ju komma med
så for vi då dit till tältmötet, det var söndagkväll.
Där sades att det i morgon klockan 19 hålls ett möte
på Stora Robertsgatan 24 för sådana som nyligen
hade kommit till tro och som var sökare.
Kompisen frågade: "Kommer du med dit?"
och jag sa att visst kan jag väl det
Vi träffas på dagen och går sedan till mötet.
Vi gick dit och där var fullt med folk
som sökte en ny husbonde för sitt liv.
Man kallade sedan fram sådana människor som ville ha förbön
och där var redan ganska mycket folk
Men den som ledde mötet, en gammal predikant,
som numera är död, han hette Horstia.
Han började spänna ögonen i mig
och jag tänkte att vad stirrar han nu så där
men jag bara promenerade fram dit
och fick knäböja där och lämna livet åt Jesus
och sedan dess har jag fått göra det här jobbet.
Jag har fått jobba i Jesu namn.
Jag var med en tid i Finland i De utslagnas väl och jobbade där
men sedan kallades jag till Stockholm till gatuarbetet
för jag kände staden mycket bra.
Där fanns en gammal gatuevangelist, Lilja Äkkilä.
Jag vet inte om hon längre är i livet,
hon måste vara över 90 år i så fall.
Men jag for alltså dit och på den vägen var jag allt tills
att jag kom med flyttlasset till Finland
för jag hade blivit kallad till chef för en förening
och började göra arbete för fångar.
Jag har upplevt att jag alltid har velat göra arbete bland fångar
och missbrukare och sämre lottade människor.
På det här sättet har jag märkt att jag ännu har behövts
här ganska mycket på många platser och fått hjälpa många människor.
Ingen har jag någonsin frälst men jag har fått stödja
och hjälpa många att bli frälsta.
Många säger ju så här att jag var och frälste människor,
men jag har åtminstone inte gjort det
och kommer troligtvis aldrig att göra det heller
om man nu inte får dra opp någon ur havet,
men på inget annat sätt har jag räddat någon.
Jag har fått vara med i många sammanhang
och sett många kompisar hitta ett nytt liv
och vara med som stöd för dem.
Ungefär i mitten av 90-talet hade vi ett ”Överlevarteam”.
Dit hörde jag och Loikkanens Klinu och ett par andra kumpaner
och vi upplevde att vi vid sidan av vårt eget arbete
och berätta att man också skulle kunna vara civil
och leva utanför fängelset.
Vi var som levande exempel på det, vi hade ju också varit i fängelset
och klarat oss därifrån.
Men det var ett småskaligt projekt
beroende på att vi alla var än här och än där på jobb.
Jag var visst då i Fredrikshamn som ledare för en förening
men allt emellanåt träffades vi per telefon
och kom överens om att samlas utanför något fängelse.
Inom ramen för det här överlevnadsteamet
utvecklades en doktorsavhandling.
Markku Salo var biträdande chef på fängelset i Kerava
och hans fru ville komma och lyssna på våra föredrag
om hur vi hade kommit ut ur fängelset och klarat oss sedan
och hon fick en ide att hon skulle göra en avhandling om oss.
Att där är den ju, jag skriver avhandlingen om dem!
Den blev färdig 2001 och den heter "Från otyglighet till ansvar".
Jag upplever också i dag att fångar behöver man hjälpa.
De är också bara människor,
de är likadana medvandrare som vi alla andra.
Jag vill framförallt att fångar ska bli hjälpta
och jag vill besöka fängelserna.
Jag har en brinnande lust att hjälpa
fångar som vandrar vid sidan av
och de är alla mina riktigt goda vänner.
Jag känner att de är mina vänner
fastän de vandrar där och jag inte längre är där
men jag kommer alltid ihåg hur det är där,
det minns jag riktigt bra. Jag har i tiden varit utan bostad
och sett hur det har lyst i människornas fönster
och tänkt att nog har dom det mysigt där när
en annan bara visslar omkring här och inte har något krypin att gå till.
Jag vill hjälpa de här gubbarna
och jag ber och hoppas att det skulle hittas en plats för dem
så att de inte behöver vara där ute på gatorna.
Lika är det med dem som är i fängelse.
Jag vet hur det är i fängelset
fastän förhållandena i fängelserna nog har ändrats nuförtiden -
man kan inte tala om dem ens på samma dag,
jämfört med vad det var förr.
Först då jag blev kallad till handledare i Samariahemmet
tyckte jag att det var det jag ville göra.
Jag hade utbildat mig och det var helt yes!
Jag hade sett Samariahemmet från insidan som klient
och nu fick jag börja jobba där på samma plats
och det var en bra utmaning.
Det är ju så att jag inte har jobbat på flera år,
men det här är ett levnadssätt
och så länge jag bara orkar så vill jag fortsätta med det.
Det är ett fint jobb som man bara inte kan man lämna.
Jag är nog av den åsikten att när det bara finns en Jesus och en Gud
så tycker jag att varför skulle man lämna det som är Sanningen
och därför bör man aldrig glömma bort det kristna.