o
Jag heter Ismo Valkoniemi och nästa år blir det 20 år sedan jag började
göra kristet missbrukararbete som avlönad
och för drygt 20 år sedan började jag första gången som frivillig
på Blåa Bandet i Tavastehus. Det var visst 1990 som jag hjälpte till där,
så över 20 års erfarenhet har jag nu av det här arbetet.
Och hur det då kom sig, så var det genom ett andligt uppvaknande.
Jag hade inga missbruksproblem själv
men jag upplevde att jag blev ledd til missbrukararbete genom ett under
Jag hade kommit till en återvänds- gränd i mitt dåvarande liv,
ekonomiskt och med mina företag.
Jag hade strävat efter pengar och depressionen på 90-talet
överraskade mig som ung företagare och jag hamnade i verklig svår knipa
I samband med det kom jag till tro
och sedan bad jag Gud visa mig något arbete eller uppgift
och kort efter det, efter bara några veckor,
blev jag erbjuden en sådan här uppgift
Jag tog emot den och på den vägen är jag ännu idag.
Jag har jobbat med ganska mångsidiga uppgifter,
till en början var jag en arbetare i ledet,
men ganska snart blev enhetens ledare där i Vichtis
där jag började inom Uuden kasvun yhdistys,
Pauli Rantanen sjuk och förlamades år 1995 och plötsligt
måste jag ta mera ansvar och leda föreningen ganska mycket.
Jag var verksamhetsledare fram till 1997, vill jag minnas.
Efter det var jag verksamhetsledare inom Blåa Bandet i Tavastehus.
Sedan har jag varit planerare inom Sininauhaliitto ett år
och vikarie för vice verksamhetsledaren där.
Så var jag ekonomichef fyra år på Sininauhaliitto.
Inom KAN ry har jag varit verksamhetsledare över två år
och nu har jag varit på Samaria över tre år.
Det är litet speciellt att jag aldrig har sökt tjänster
utan alltid kallats till dem och fortfarande gäller samma sak,
att kallelsen ännu bär allt från början av 90-talet
för över 20 år sedan.
Jag heter Paula Lönnroth
och jag verkar här inom Samaria under benämningen ekonomichef,
men i praktiken gör jag allt möjligt
som förekommer på ett sådant här kontor.
Jag kommer i allmänhet till jobbet klockan 8 och går hem vid 16-17.
Till arbetsuppgifterna hör olika frågor rörande ekonomin.
Jag sköter om betalningarna,
sköter inköps- och försäljningsreskontra,
bokföringen i viss mån, och förstås olika slags rapporter.
Till jobbet hör också en hel del informerande.
Dessutom hör jag till Samaria rf:s styrelse,
OY Samaria Ab, Oy Noark Ab och till våra fastighetsbolags styrelser
och sköter deras möteskallelser,
protokoll och deltar i mötena.
Och vid behov allt möjligt som behöver göras.
Så ger vi också ut Samariatidningen på finska och svenska.
Ibland skriver jag artiklar
och så översätter jag varje artikel från svenska till finska
eller från finska till svenska,
beroende på vilket språk den först är skriven.
Jag heter Kjell Carlsson och jag är kontorist här på Samaria.
Jag har nu jobbat här ca 9 månader.
Det är mycket pappersarbete, införande av räkningar på reskontra,
lönestödsansökningar och allt möjligt,
börjande från kaffekokande.
Så nu är vi då på Samaria-Center
som är en stor gammal byggnadsmiljö här i Borgå centrum.
vi är alltså i det historiska Borgå
och här ligger vårt högkvarter för Samaria,
eller Samaria Group som det också kallas.
Vi har flera aktiebolag som ägs av Samaria.
Huvudbyggnaden, alltså Samaria-Center,
är byggd 1760 så det är verkligen en gammal miljö.
För två år sedan när jag kom från semestern
hade pojkarna från Helsingfors med Rami Sulin i spetsen,
burit hit ett stort arbetsbord
och det är en furstlig känsla när man sitter här
som granne med biskopen i en byggnad från 1700 ―talet.
Bordet är stort men jag får det nog ofta i ganska stor oordning
Här finns också stödbostäder, inte bara huvudkontoret,
utan i kvarteret finns 11 stödbostäder
och här bor också en stödfamilj.
Här får ofta de som kommer från vårdhemmen
sin första bostad här i Borgå.
Arbetet som vi utför här är ganska mångsidigt.
Förstås har vi här våra stödboende som vi träffar dagligen
och själv håller jag kontakt med våra arbetspunkter.
Arbetet här utgörs mest av administration.
Här jobbar vår ekonomichef och övrig kanslipersonal
och vi sköter allt ekonomiskt papperarbete för våra enheter.
Här planeras också Samarias framtid och här hålls styrelsemöten.
Föreningens ordförande Kenneth Grönroos
och våra bolags styrelseordförande
Krister Lindberg besöker oss ofta och vi
samtalar och planerar följande steg i utvecklingen
och hur Samaria bättre skulle kunna betjäna människor,
sådana människor som behöver hjälp.
Min egen uppgift är administrativ, men då jag har varit tjugo år
i branschen så har jag också många bekanta bland klienterna
och många vill samtala med mig och jag är beredd till det.
Man måste boka tid, utan tidsbokning kan jag inte nuförtiden ta emot,
men jag vill föra de här samtalen
och jag vill fortfarande möta människor
och det gör arbetet meningsfullt
att man har kontakt med levande människor
och inte bara tittar på byråkratisidan.
Till mina uppgifter hör också att röra mig bland olika organisationer
och församlingar och kommuner.
Bland kommunernas socialdirektörer och missbrukararbetare
har jag många bekanta, över hela riksplanet.
Efter tjugo år känner jag rätt många av de finländska socialarbetarna
och missbruksarbetarna ur olika organisationer och kommuner.
Med dem har jag ganska täta kontakter.
Ibland får vi också tillfälle att för högre instanser
berätta om vårt arbete.
Nyligen var jag på Ekumeniska Rådet och berättade om Samarias arbete.
Också på ministerienivå har vi blivit inbjudna
att berätta för arbetsgrupper om vad det här arbetet går ut på i vardagen
Till Samarias arbete hör också att hjälpa människor på alla sätt
och hit till kontoret kommer också människor
för att sköta olika slags ärenden,
och då lyssnar vi förstås på dem och hör vad de har på hjärtat.
Vi är på sätt och vis med i deras sociala rehabiliteringsarbete
också här på kontoret.
Det andliga syns nog i vårt arbete på många sätt.
I dagens läge har man nog ganska medvetet
kalat bort överflödigt Kanans tungomål,
som kan vara avskräckande för människorna
och för dem som arbetar inom det sociala
och som är andlig retorik som inte i de situationerna behövs.
Men då det är läge för det får vi nog berätta om
vad som är källan till vår kraft och hur vi orkar
och varför vi verkar inom den här sektorn och vilken vår hemlighet är.
Det får vi ofta berätta om.
På våra vårdhem syns det förstås i form av morgonandakter
och andliga samtal, själavård och bön och andlig musik
som i de sammanhangen är naturligt.
Det kristna i vårt arbete syns bl.a. på så sätt
att vi börjar varje dag med morgonsamling.
Vi läser någonting ur bibeln eller någon andaktsbok och så ber vi.
Vi gör det här arbetet bedjande,
och vi är verkligt beroende av det som Gud ger oss.
Kristligheten syns också i det att då någon kommer för att berätta
om sina bekymmer, så lyssnar vi. Vi har alltid tid,
fastän den i själva verket inte alltid skulle finnas.
I det här arbetet kan jag inte så
mycket föra fram det kristna budskapet,
men alltid då man talar med människor i telefon
kan man vara glad och nöjd. Kanske det hjälper.
Jag ställs inför sådana utmaningar
att jag inte på morgonen kan föreställa mig
att jag kommer att få möta dem, och inte heller på kvällen.
I år, i början av 2011, hade vi en eldsvåda på Hemmet Betlehem
och på morgonen kl 4.01 fick jag ett samtal att Betlehem brinner
och 12 män har förts till sjukhus.
Det kan uppkomma problem med fastigheterna,
det uppstår fuktskador och bara uppehållandet av de här byggnaderna
och ställningstagande till plötsliga problem
är nästan vardagsmat i mitt jobb.
Också personaladministrativa frågor kommer upp,
Människor blir trötta och insjuknar.
Hur kan vi stödja och uppmuntra dem? Och alla sådana här frågor.
Så utmaningarna är nog stora.
Om man inte i det här arbetet behöver Gud
skulle jag tycka att det var ett under.
Jag skulle inte kunna arbeta inom ett så här svårt område
om jag inte kunde fråga en högre instans om råd.
Missbrukarvården i Finland idag är ganska utmanande.
Vi får mera klienter och det är inte så att vi skulle ha vunnit
det här kriget mot knarket och beroendet.
Ämnena blir hela tiden starkare och utmaningarna hela tiden större.
Konkurrensen blir hela tiden hårdare
och kommunernas ekonomiska tryck syns också hos oss.
Vi måste vara övertygande och hitta vår egen nisch
och vinna förtroende bland kommunerna och tjänstemännen.
Men trots allt tycker jag att vi är ganska bra
med som en kristen missbrukarvårds- organisation ännu på fältet.
En orsak kan vara att vi är ganska djupt engagerade
och vi är inte med för ekonomisk vinnings skull
och inte bara för att det här är ett roligt arbete
utan vi är med av kall och vi ger oss inte av
utan vi söker vår plats där vi kan förverkliga vårt kall
och hjälpa de här människorna
och vi har fått många vänner bland kommunernas anställda.
Jag skulle säga att missbrukarvården är en svår bransch också idag,
men vi är med där.
Samarias verksamhet har vuxit mycket
under den tid jag har varit anställd här.
Jag minns att då jag kom med
var hela Samarias omsättning ca en miljon euro
och nu är den nästan tre gånger så stor.
Arbetsmängden har vuxit verkligen stor,
dessutom har nya arbetsformer kommit med.
Sysselsättningsverksamheten är en ny verksamhetsform
som inte fanns med år 2003.
Nu sysselsätter vi verkligt många människor
i den rehabiliterande arbetsverk- samheten och i arbetslivsträning,
och ibland i arbetspraktik och arbetsprövning,
och förstås i sysselsättning med lönestöd.
Det fanns med då redan år 2003.
Förstås i den här branschen har alla klienter stannat kvar i minnet.
De är alla stora personligheter som jag har mött
och jag tror inte att jag skulle byta ut dem.
På gott och ont har jag träffat på verkligt stora personligheter
i det här arbetet och det är fint att en del av de här klienterna
också har stannat kvar och jobbar här.
De bästa historierna är förstås de när man ännu får jobba
tillsammans med någon gammal klient som
arbetskamrat i dag och de exemplen är många.
Jag räknade en gång ut att nästan hälften av våra anställda
är före detta klienter och det är verkligen en hög procent.
De har vänt sitt förflutna till en kraftresurs.
Förstås kunde jag berätta många saftiga historier;
en kommer jag att tänka på från Selki i Vichtis,
min första arbetsplats.
Seppo som var en personlighet
och om honom berättar jag många roliga historier fortfarande.
Han var en kompromisslös kristen
när han väl hade slagit in på den vägen
och hade mycket humor.
Han blev inte deprimerad över någonting.
Också då när Selki upplevde sina värsta dagar
och konkursjuristerna kom på besök.
Det var vid den tiden jag måste vara axla ansvaret
och Seppo muntrade upp mig genom att säga
att Nog går det här bra, när vi håller ihop.
Han sade visst åt konkursboets förvaltare,
att ni har alltså kommit från getingboet.
Han lyfte visst opp honom i luften
och han svängde där med attachéportföljen på sned
och undrade säkert vad det var för en plats.
Men det var glädje med och genom alla de här skedena
har organisationerna kunnat fortsätta
och strukturerna har varit sunda.
De här personligheterna har stött arbetet
och de har sporrat också mig,
inte bara så att jag skulle ha stöttat dem.
Kristet missbrukararbete behövs därför
att de här människorna som blir nyktra
behöver något i stället för flaskan och knarket
och detta något är Jesus.
Han kan fylla tomrummet som har uppstått inom människan
och Han gör hel, så som Han har lovat.
Och vi har jättemånga exempel på det
att Jesus verkligen kan förvandla en människa
och att Han enligt sitt löfte skapar något nytt.
Min dröm om Samaria eller om Samarias arbete är
att det är en organisation
där strukturerna är så starka och trygga
att de anställda och klienterna vågar slipa och skola varandra.
De anställda måste uppleva trygghet.
Vi måste ha sådana ramar.
Det här är ett farligt arbete i sig självt
så organisationen i sig måste vara så stark
att den kan erbjuda trygga ramar för arbetet.
Här inom förvaltningen måste vi sköta sakerna så bra
att enheterna tryggt kan utföra sitt klientarbete.
Drömmen om Samaria är just sådan
att Gud skulle välsigna vårt organisationsarbete så,
att man på fältet skulle orka utföra arbetet.
Och hur försäkrar man sig om att
man behåller kontakten med verkligheten
och inte fjärmar sig från vardagen
och flyttar sig till en administrativ nivå
och börjar drömma om en mäktig organisation,
så där skulle jag nog säga att den här vardagen är så hård
att ett sådant drömmande inte riktigt är möjligt.
Kontakten med vardagen är så reell,
så att om jag inte skulle ha stängt av telefonen
för den hör intervjun så skulle många klienter ha ringt
under den här korta stunden och bett om hjälp eller råd.
Via elposten måste jag också hela tiden svara på klienternas frågor.
Om jag är på Facebook så finns där frågor:
Ismo, hur ska jag göra det här eller det här?
Så jag behåller nog kontakten, och med våra anställda
och ledningsgruppen har vi mycket god samtalskontakt,
vi pratar hela tiden om vardagsbehoven.
Det är ingen risk för att man förlorar kontakten
med det praktiska livet.
Det som sedan får mig att orka fortsätta med det här arbetet,
så är det ganska speciellt att jag inte egentligen
vet vad annat jag idag skulle göra.
Jag har fått kallelsen till det här arbetet
och det är fortfarande ett utmanande arbete
och jag har alltid kallats till den ena uppgiften
mera utmanande än den andra.
Jag erkänner nog att jag en dag under de här tjugo åren
blev så trött att jag började skicka arbetsansökningar
och följden var den att jag inte blev kallad till en enda intervju.
Sedan gick den här känslan över.
Jag kom till Samaria för nästan jämnt åtta år sedan.
Då, år 2003 var jag arbetslös.
Jag hade gjort distansarbete i 9 år och det utlokaliserades.
Jag tänkte först att det var Guds mening
att jag skulle vara borta från arbetslivet.
Jag sökte säkert hundra jobb och kallades till sexton intervjuer.
Till sist kallades jag till Samaria på intervju
och eftersom Samaria hjälper människor i nöd,
så hjälpte de mig och jag fick jobbet.
Jag tror nog i alla fall att det var Guds ledning.
Idag har jag inga speciella drömmar om att ge mig iväg.
Men det vet jag att jag inte mera än tio år orkar göra det här,
så pass slitande är det.
Jag måste småningom börja fundera över
vem som fortsätter det här efter tio år
och hur Samaria sedan ska gå vidare.
Men sådana tankar har jag.