o
Välkommen till Samarias program Räddningsarken!
Idag är vi i Helsingfors för att bekanta oss med verksamheten här.
Välkommen med!
Jag är One Tirkkonen, 41 år gammal
och jag leder arbetet här i Helsingfors.
Till arbetet hör administrativa uppgifter
och att leda vårt fina 20-personers team.
Vi har här 17 stödbostäder för boende
som behöver stöd efter rehabiliteringen.
De får då en egen bostad och bor där cirka ett år eller två
och återhämtar sig därefter till ett normalt samhällsliv i egen bostad.
Dessutom har vi Samariashopar, lopptorg
och avkastningen från dem går till Samaria arbete i Estland och Finland
Lopptorgen erbjuder också praktik- platser för dem som rehabiliteras.
Sedan har vi Brödkyrko- arbetet, som är ett dagcenter
där vi möter människor på gatuplanet
Från vår brödkyrka vägleder vi dem till vårdplatser
och till början på ett nytt liv.
Jag är Hannele Ahtinen
och jag jobbar i Samaria som stödboendehandledare.
Tillsammans med mitt arbetspar gör jag hembesök hos de stödboende.
Vi möter de boende i deras hemmiljö och diskuterar livsbemästrandet.
För många av dem är också grundfärdigheterna helt ur spel,
och de vet inte hur ett hem ska skötas, städas,
hur man diskar och tvättar kläder. Så vi lär dem det.
Dessutom behöver de hjälp med annat,
som att sköta ärenden med socialverket och FPA.
Jag kör dem hemifrån och tillbaka hem.
Om de får återfall kör jag dem till avbrytningsvård
och vårdanstalter. Det här är vardagsjobbet.
Men där i hemmen anser jag det vara viktigt att framhålla Guds ord
och jag vill vara med och förmedla den framtid och det hopp
som Jesus har gett oss.
Det vill jag prata om med de här människorna.
Jag är alltid redo att be när man ber om det.
Hos oss ber vi inte med tvång för någon,
men nog om det ser ut att det behövs
I det här arbetet bör man vara lyhörd och ha människokännedom
och ha andlig känsla för när männis- korna är redo att ta emot förbön
och är hon färdig att möta Jesus.
Och det leder jag mänskor till tillsammans med mitt arbetspar.
Med våra stödboende är det så att var och en har sina särdrag
och var och en behöver sin form av stöd.
Det finns inte två likadana människor
och inte två likadana problem som människorna behöver hjälp med.
Och därför är det här jobbet ofta mycket personligt.
I våra möten försöker vi kartlägga på vilka livsområden
var och en behöver hjälp
Vi försöker sedan hjälpa i de här frågorna.
En viktig sak för oss är också de s.k. öppenvårdsklienterna
som ofta är mänskor som har bott hos oss
och sedan tagit sig framåt i livet.
Men idag är ensamheten stor och samhörighet
och känslan av att vara accepterad är sällsynt i den kalla världen.
Vi försöker hålla kontakten med så många som möjligt
och bjuda våra tidigare klienter med på utfärder
och tillfällen och möten som vi ordnar.
På det här sättet försöker vi stödja deras fortsatta rehabilitering.
Klienternas bakgrund är idag mycket olika och mångskiftande.
Man kan sammanfatta det i ett ord, multiproblematik.
Det är mångas problem idag.
Det är inte så att det skulle vara alkoholism eller narkomani
utan idag är det så att alla de här problemen förekommer samtidigt
och sedan har drogproblemen ännu mentala problem som följd,
som depression och många andra nutid problem som det talas mycket om.
Och då är också de här personernas hjälpbehov
i rehabiliteringsskedet mycket mångskiftande.
De behöver mycket olika sorters hjälp.
Jag är Markku Timonen och jag jobbar som frivilligarbetare
i Samaria i Helsingfors.
För sådär fem år sedan kom jag med i Samariafamiljen.
Min historia är den att jag är son i en vanlig arbetarfamilj i Lahtis.
Redan som ung man beslöt jag att jag skulle bli kock.
Och så blev det också.
Jag studerade i Lahtis och vid sidan av jobbet
utbildade jag mig till köksmästare.
En av de större sakerna i mitt liv var den
att jag i början av 90-talet flyttade till Kina
och där var jag kock för Finlands ambassadör i drygt två år.
Då kom jag tillbaka till Finland
och började jobba med cateringservice.
Litet senare grundade jag också ett eget cateringföretag.
Allt gick ganska bra ända til slutet av 1990-talet, början av 2000-talet.
Jag hade börjat använda rikligt med alkohol,
och så gick det så att den drog mig med.
Den tog precis allt ifrån mig.
Jag hade vid den tiden ett eget företag,
ett vackert hem i Helsingfors
och en sjuårig son, så utåt sett var allt bra.
Men så blev alkoholen bara så viktig för mig att den blev det viktigaste.
Så småningom märkte jag, det var väl 2004,
att jag bodde på gatan. Så bara på några år förlorade jag allt.
Det gick sedan flera år där på gatan med livet där
och jag kan berätta att inte en enda dag av de dagarna var trevlig.
Jag skulle byta fast hur många som helst av de där dagarna.
Hos oss syns kristligheten i missbrukararbetet på det sättet
att vi försöker bemöta klienten helhetsmässigt.
Människorna som kommer till oss är söndriga
och de har mycket bekymmer och livsbördor bakom sig.
Nåden och förlåtelsen som hör till kristendomen
är det som de här människorna behöver.
Och det här bemötandet som ser till helheten
är bra på så sätt att många av de här klienterna
tänker på andliga frågor och då har vi något att erbjuda.
Vi kan erbjuda samtalshjälp, svar och medvandring
också i andliga frågor.
Man behöver inte vara kristen när man kommer till oss
och inte vara kristen när man går härifrån.
Men många av våra klienter kommer till oss just därför
att de har börjat fundera på andliga frågor
och de vill ha respons på de frågorna.
Då är en kristen missbruksvårds- institution en ganska naturlig plats
för att växa i sin egen andlighet och få svar på frågornas.
I stödboende- och brödkyrkearbetet hör andakterna
med som en naturlig del.
De är frivilliga för våra klienter men de flesta,
man kan säga till 99%, vill delta i dem
och på det sättet få Livets bröd och vägkost.
Vi inleder oftast dagen här genom att be.
Vi har konstaterat att utan Gud
är det här arbetet alldeles omöjligt att utföra.
Guds ledande hand är nog med i det.
Vi står på en sådan grund som inte vacklar.
Sådär vid år 2005 ungefär började jag gå på KAN vid Arabiastranden,
alltså på Kristillinen Narkomaani- ja Alkoholistityö ry,s dagcenter.
Där började jag gå först bara för att man fick gratis kaffe där
och lite tilltugg men småningom gick det sen så,
utan jag ens själv märkte det,
att jag började lyssna på deras morgonandakter.
Jag märkte faktiskt inte själv att jag hade stillat mig där under dem.
Sedan frågade den dåvarande chefen för KAN, Jari, en dag,
att "Markku. När du har druckit opp ditt kalla kaffe först"
"så kom och prata här i kansliet".
Jag gick till kansliet och Jari frågade
om jag hade varit på något kristet vårdhem
eller provat på kristen vård?
Jag snäste till lite först och sa, att varför skulle jag ha varit det?
Det är nog inte alls min grej.
Men sen for jag i alla fall till vårdhemmet Tuohikotti
och där var nog en helt annan värld än den jag var van vid.
Det förvånade mig ganska häftigt.
Men så gick det så, att Tuohikotti måste läggas ner ganska snabbt
och så fick jag ett riktig bra svepskäl för att börja dricka.
Det var nog ingen orsak utan helt enkelt ett svepskäl.
Så gick våren 2006 och sommaren 2006 långt in på hösten.
Jag kommer inte just ihåg någonting av dem.
Men i början av oktober, alldeles här i närheten,
jag ser platsen varje dag,
vaknade jag i en trappuppgång vid Åstorget
och jag hade jätte mycket ångest.
Jag var så slut och jag kände mig övergiven av alla.
Jag tyckte att också Gud hade övergett
och jag svor och sa, Herre du har också övergett mig här.
Nu har jag ingenting kvar längre.
Och jag tyckte själv att det var så, att jag inte hade någonting kvar.
Och jag beslöt att sluta mina dagar just den där dagen
men det gick så att en sån här man som planerar göra självmord
är förskräckligt rädd för regnet.
Och jag hade sökt skydd för regnet i en portgång och slocknade där.
Så där vid 12-rtiden på dagen körde en man ut från en dörr i portgången
för att fara på lunch och märkte inte att jag låg framför lyftdörren.
Så gick det så att jag blev under bilen.
Bröstkorgen krossades svårt.
Och på det sättet hamnade jag på sjukhus.
På sjukhuset, förutom att lungorna hade trasats sönder,
revbenen knäckts, så stannade hjärtat också flera gånger.
Som följd av det här fick jag en hjärnskada som sedan gjorde
att jag inte kunde fortsätta mitt eget arbete.
Jag var ju förstås inte heller i arbetsskick vid det stadiet.
Så gick det sedan så att jag klarade mig från alla komplikationer.
Det tillstötte allt möjligt där.
Till slut fick jag ännu blodför- giftning där på sjukhuset.
Men jag överlevde i alla fall allt det där.
Men det allra underbaraste av allt var att jag fick veta att
man där på sjukhuset hade gjort alldeles mycket arbete med mig.
Många människor hade kämpat verkligt mycket för mig
och då beslöt jag där på sjukhuset att jag aldrig mera super.
Det skulle varit alldeles för- skräckligfel att gå till Alko i Tölö
där på Stockholmsgatan och marschera direkt från Mejlans sjukhus dit.
Då beslöt jag att jag aldrig dricker mera.
Jag kände redan på sjukhuset att det räcker inte för mej
att jag aldrig mera dricker. Jag måste leva resten av mitt liv
mitt i det här eländetutan att dricka. Hur ska det lyckas?
På sjukhuset fick jag en förvissning om att det finns en Herre som kan
och som har burit mig hittills
och som säkert kan bära mig framåt också härifrån.
Där i kafferummet gav jag mej sedan åt Herren.
Och det räddade slutligen min inriktning och mitt liv.
Därifrån for jag sedan, förstås i verkligt dåligt skick
fysiskt till ett konvalecenssjukhus.
Efter det fick jag ännu komma till Tervalampi på vård,
för jag var ännu i så dåligt skick fysiskt
att jag inte skulle ha kunnat bo självständigt.
Här på Helsingfors-Samaria har vi goda
samarbetsförhållanden med närkommunerna.
Vi får klienter från kranskommu- nernas missbrukarvårdsstationer
och från Samarias egna vårdhem sådana
som redan har en rehabiliteringsperiod bakom sig
och klarar sig i egen bostad med hjälp av stöd.
Sedan kommer man också från fängelser.
Om man i fängelset klarat sig drogfri
kan man anhålla om stödbostad från oss.
Vårt egentliga syfte i det här arbetet är
att erbjuda en söndrig människa en ny möjlighet
och erbjuda en stund av vila i livet
där man kan vänja sig vid vardagslivet
och vid självständigt boende på nytt,
och erbjuda en möjlighet till helande och tid för det.
Jag tycker att kristet missbrukar- arbete idag behövs just för det
att vi kan möta människan som en helhet.
I dag är missbrukarvården av mycket hög klass
och individcentrerad nästan överallt
och klienterna får säkert hjälp på många olika rehabiliteringsanstalter
och de får social hjälp och vägledning för livet
men just den här samhörigheten och känslan av gemenskap
som stiger fram ur kristendomen är mycket vårdande.
Upplevelsen av nåden och förlåtelsen efter alla besvikelser
och tunga bördor är enligt mig också väldigt viktig.
Och just beaktandet av den här andliga delen,
som många klienter upplever som en viktig del av livet.
Jag hade varit fyra månader på vård där på Tervalampi
och kom en vardag på besök till KAN för att berätta hur jag mår
och att mitt liv var förändrat och att jag hade beslutat att bli nykter
och helt ändra inriktningen på mitt liv.
Då frågade Jari där på KAN att hur är det med ditt boende?
Jag sa att jag har inte alls funderat på det.
Jag är inte alls bekymrad över det, nog kommer det att ordna sig,
Jag har inte funderat och jag är inte orolig.
Då sade Kari att han just igår hade pratat med Samarias dåvarande ledare
och sade att Samaria skulle ha en ledig bostad.
Jag visste nästan ingenting om Samaria i det skedet.
Nå utan att fråga mig om det bestämdedom en träff på Samarias
kansli följande måndag där på Kangassalavägen.
Så jag gick följande måndag vid klockan tio till Samarias kansli.
Där togs jag emot av Olli Huhdanpää i träningsdräkt
och han frågade litet stressad att vi skulle
just ha en bostad ledig åt dig.
Vad vill du ha, en liten etta eller en nätt liten tvåa?
Nå den här tvåan var verkligt välkommen för mig,
Kosti var då 12 år gammal.
Så efter att ha varit nykter 6 månader fick jag egen bostad,
ett eget hem, dit också min son kunde komma.
Min son kom mycke bra med i mitt liv
och jag måste tacka mina närmaste för att ingen av
dem i något skede försökte bromsa min kontakt till pojken.
Så fick jag börja ett helt nytt liv.
Jag fick ta de första stegen av mitt nya liv på ett verkligt fint sätt.
Och med det samma började jag göra frivilligarbete för Samaria,
förstås med en mindre insats i början,
men jag fick i alla fall genast kontakt med Samaria
och gemenskap med de kristna där.
Och det har burit mig framåt hittills.
I höst blir det fem år som jag har varit drogfri
och jag har ett bra förhållande till min son.
Vi har kontakt varje vecka, eller nästan dagligen.
Det här är min historia.
Det som talar till mig starkast i det här
är Jesu exempel att gå dit, där det mest behövs.
Vi kan inte själva välja den vägen som vi ska gå
utan vi har kallelse till arbete i Guds rike inombords
och det är ingenting som man själv kan välja.
Om man hade frågat mig, hade vägen sett helt annorlunda ut.
Men nu är jag här och jag upplever att det här är min plats.
Här avkläds människan på sätt och vis helt sin egen stolthet,
sit eget kunnande & här är det nöd- vändigt att vara äkta och sig själv.
Man måste vara ärlig, ärlig inför sig själv och inför andra.
Man måste betrakta sitt eget liv
och ta kål på alla sina uppfattningar om livet
och om drogmissbruket, som man tidigare haft.
Jag blev änka för några år sedan och min man var alkoholist.
Jag kunde inte föreställa mig att jag skulle vara på
samma plats som missbrukarna men nu har jag fått bli helad.
Jag känner att jag blivit helad från många av de sår som jag fått
i och med det här arbetet
och jag upplever att den här processen ännu är på gång.
Varför jag själv kom med i missbrukararbetet
var en ganska intressant livsstig.
Jag kom till tro som 25-åroing
och efter det började jag se på missbrukarna med alldeles nya ögon.
Tidigare tyckte jag att var och en som hade börjat med droger
och hamnat på gatan och fått det svårt själv var skyldig till det.
Men efter att jag kommit till tro fick jag ögonen öppnade på
ett helt annat sätt och kände stort behov att
hjälpa de här människorna som hade förlorat allt och
trasats sönder på livet skuggsida.
Av någon underlig anledning började jag sedan stöta på
sådana här människor så ofta att
tiden inte ville räcka till att hjälpa dem
och jag hade inte kunskap och verktyg för det.
Ungefär samtidigt öppnade det sig en arbetsplats här inom Samaria
där man kunde utföra missbrukararbete
och då jag sedan blev vald till tjänsten
kände jag det som Guds ledning.
Idag har jag verktygen och kunskapen för att göra det här arbetet.
Och det avgörande för att klara av det här arbetet är att
man får arbeta med bra människor och lära sig mycket av dem.
Också i en kristen organisation har vi alltid en Gud som hjälper oss
och välsignar vårt arbete.
Det har allt från början varit mångsidigt och trevligt.
Jag får jobba med våra stödboende,
och med våra samarbetsgrupper.
Det viktigaste här är stödpersons- jobbet som jag får göra
och också själv få del av.
Jag har så nära erfarenhet av livet där på gatan
och av drickandet så jag kan prata samma språk som pojkarna
mera än många anställda här.
Och det är en stor sak för mig att jag kunnat ge exempel.
För det här att vara nykter är inte bara fest
och allt blir inte bra bara sådär genom att man blir nykter.
Jag har precis samma skulder och problem som tidigare
men de kan man bearbeta.
Och så finns saker som man bara helt enkelt inte kan göra något åt.
Och med dem måste man bara sedan leva vidare.
Och tron har hjälpt mig där så att jag inte varje dag måste
grubbla över vad jag gjort eller lämnat ogjort.
Och det försöker jag med dom här pojkarna tala,
att drogfriheten är det första som är viktigt i helandeprocessen.
Med den kommer sedan allt annat.
Inte heller tron hjälper om du inte kan förverkliga den i ditt liv.
Dogerna blir en så stor del av livet
att med dem kan man inte klara av att leva ett helt liv.
Det största och mest givande i det här arbetet är kanske
just då man märker att någon av klienterna
har blivit fri från drogerna under den tid
han vandrat en bit på vägen med oss
och fått egen bostad och kommit vidare i livet.
Man kan säga att jobbet då har uppnått sitt mål.
Ni har följt med programmet Rädd- ningsarken, gjort av Samaria.
Välkomna igen med nästa gång!