Titta på fågeln Som flyger på marken
Den oroar sig inte för det som kommer
Titta på världen Skapad av Gud
Allting prisar Herren
Sträcker sig mot Skaparen För att få vidröra Honom
Halleluja Fader vår!
Välkommen till Räddningsarken, som produceras av Samaria rf.
Vi är nu i Illby i Borgå på gårdsplanen till Noark ab.
Jag sitter här med min man Ismo. Välkommen hit Ismo till mitt jobb!
Tack!
Vi har här ett omfattande projekt som vi berättat om.
Det började på uppmaning av Gud: "Ni borde börja göra något!"
Ja det var ganska intressant att du kom med i det här arbetet.
Det var nog ett under för mig, att du kom med i missbrukararbete.
Jag tänkte förr att vi är så olika att det inte går.
Men det är en rikedom. Vi får ge vår eget bidrag till det här -
och vi har nu jobbat tillsammans i mera än ett år.
Senaste höst startade vi det här.
Jag följer med glädje med utvecklingen i Noark.
Jag är verkligen tacksam för alla de människor som vi får hit.
De är välsignade och sända av vår himmelske Fader.
Jag är ödmjuk och tacksam över att ha ett sådant projekt.
Då jag ser på hela Samaria har jag glatt mig över det här projektet.
Kanske 60―70 människor har redan varit med här -
och det har utvidgat Samarias arbete.
Jag upplever också att vår himmelske Faders omsorg -
om Samaria-arbetet har varit alldeles enorm -
under det här sista året. Våra vårdhem har klarat sig -
trots de svåra tiderna. Estlandsarbetet går framåt -
och i Litauen startar Samaria-arbetet på nytt.
I Ryssland stöder vi Velmoski vårdhem och några församlingar.
Till kristet missbrukararbete i Golan i Israel har vi samlat pengar.
Gud har välsignat hela Samaria väldigt mycket.
Allt beror ju på att människor ger sitt allt i det här arbetet.
Man kan inte spjärna emot och säga att "Jag har en sådan här idé, -
kunde man förverkliga den?" Vi måste gå framåt med känslighet -
och fråga vad Gud har tänkt göra.
Men hur kom vi att bli missbrukararbetare?
Det började då vi träffades i Tavastehus -
och började sällskapa vid bron i Aulanko 1981.
Vi gick i samma klass, skolan var slut, -
men vi hade inget med tro att göra.
Hur hamnade vi sedan i de här uppgifterna. Hur gick det till?
Jo, livet låg framför oss och jag måste säga att jag inte visste -
vad jag skulle göra när jag blir stor.
Sedan fortsatte jag på gymnasiet och du vidare på handelsinstitutet.
Det är ju ofta så för de unga, -
att inte vet de i det skedet vad de ska bli.
Framförallt kunde vi ju inte se den stora plan -
som hade planerats för oss.
Kommer du ihåg att vi hade lärt oss ett socialt tänkesätt, -
fastän vi inte var med i andliga kretsar?
Jag tror att jag påverkades mycket av atmosfären i ditt föräldrahem -
med gemenskapen runt omkring.
Fastän dina föräldrar själva hade missbruksproblem -
så hade de ändå omsorg om sina egna.
Jag var från ett troende hem men jag tyckte -
att jag ville prova på världen själv och var i litet dåligt sällskap.
Men där fanns många människor med hjärtat på rätta stället -
och de hade missbruksproblem.
Jag blev bekant med dem som människor -
och det gjorde intryck på mig.
Ja det var ju en annan värld än den du kom ifrån.
Vi hade ofta konflikter för att du var så annorlunda än jag.
Vi diskuterade mycket och grälade också.
Du förstod inte den värld som jag hade levt i och tvärtom.
Men det var ju också en rikedom att vi var så olika.
Man kan säga att motsatserna dras till varandra.
Jag hade motvilja mot att se missbrukare -
för det hade jag sett hemma och jag försökte komma bort därifrån.
Men för dig var det en ny, kanske intressant värld att se, -
litet spännande kanske.
Jag kom ju från ett pingstvänshem och hade inte sett sådant.
Jag höll på att ta avstånd från tron.
Men efteråt har jag tänkt att Gud har varit med hela tiden.
Vi har också gjort musik i tiotals år.
Det krävdes att vi kom till tro för att förstå att -
vi kunde göra musik tillsammans. Tidigare hade vi gjort det var för sig.
Tron har också gjort att vi förstått -
att vi kan göra saker tillsammans. Ska vi lyssna på sången -
"I skuggan av bron", som egentligen berättar om vår första tid.
Vinden är kallare inom mig Solen hade redan gått ner -
Mörkare än skuggan av vågen
I brons skugga stod vi tillsammans Och väntade på lyckan
Jag visste inget om min stig Hur min bro skulle bära
Det blev så att jag under tio år drev mig själv i ekonomiskt trångmål.
Vi hade fått barnen, våra ljuvliga Joonas, Ida och Leevi.
Det var en ytterst svår situation. Då vände vi oss till Gud.
Det var ett förunderligt ögonblick. Det var verkligen i sista stund.
Om man tänker på vårt äktenskap och att klara sig i den här världen -
där man ofta löser konflikter genom att gå åt olika håll.
Man samtalar inte och ordnar inte upp sakerna.
Då man inte talar blir det ännu mera missförstånd.
Men vi började reda ut saker och åkte till Heinola -
på en ungdomssamling där vi fick ge allt åt den levande Guden -
och våra liv åt Jesus.
Det var på hösten -90 på Heinäsaari i Heinola.
Vi levde redan åtskilda då. Jag hade min ekonomi i botten.
Jag hade också börjat använda litet alkohol på veckosluten -
och du var ensam med barnen. Du hatade säkert det livet, -
då du hade sett det i barndomen. Jag själv hade beundrat det.
Jag körde mig själv i en sådan återvändsgränd -
att jag inte såg någon annan utväg än att börja omvärdera allt.
Så kom min barnatro fram tillbaka.
Jag hade varit butikschef på Seppälä.
Jag hade företag och placeringsverksamhet -
och efter att jag kommit till tro fick jag erbjudande om jobb på Selki
Jag kom i kostym in i den mörka industrihallen -
där man bearbetade lump.
Där jobbade 34 missbrukare med att förädla lumpen.
En av dem kom fram och frågade: "Vad är du för en kostymsprätt?"
Så jag fick kliva ner från elfenbenstornet.
Jag var några år på Blåa Bandet i Tavastehus som verksamhetsledare.
I slutet av 1997 hade vi bestämt att börja bygga en villa.
Ja egentligen fick vi en möjlighet att göra det.
Det var ett stort under som Gud gav oss att vi fick börja bygga.
I Janakkala anställde vi missbrukare, som skulle bygga.
De fick en arbetsmöjlighet med goda villkor, -
det var inte fråga om utnyttjande utan de anställdes med riktig lön.
Jo, vi hade verkligen ett gäng där. Vi fick träna oss i tålmodighet.
Vi hade ingen aning om när huset skulle stå färdigt -
och när vi kunde flytta in.
Men vi flyttade in så att nedre våningen var helt halvfärdig, -
ingen bastu fanns.
En person med drogproblem jobbade på -
och det var dammigt och stökigt. Vi bodde där med barnen.
Men det blev färdigt till slut.
Vi hade klara regler, man fick inte komma berusad till arbetet.
Vi bestämde att om man hade en supperiod så kom man inte, -
utan först sedan då man var i arbetsskick.
Jag tror att det sist och slutligen inte blev dyrare än normalt.
Det var dyrt att bygga på den tiden.
Men där fanns vissa välsignelser med.
Vi fick djup inblick i själslivet hos -
dem som har missbruksproblem. Det kom via det här jobbet.
Under arbetets gång ser man en utveckling ske då man vandrar med -
och godkänner människan sådan som hon är.
Speciellt då det är fråga om rusmedelsproblem -
eller någon annan form av utslagning. Men där finns fina färdigheter -
och man ser hur människan kommer igång på nytt.
Det är en otroligt fin process.
Jag tackar varje dag för att jag har fått förståelse för det här.
Jo, man ser det mänskliga hos de här människorna -
och det blev jag speciellt förtjust i.
Jag har ofta undrat om Jesus just därför var tillsammans med syndare -
och inte med de fromma.
De var ganska ärliga med sitt problem men de var maktlösa.
Jesus gick med i de här situationerna.
Jag tyckte de var så äkta, fastän de hade stora problem.
Om man inte går till deras suplyor då de är fulla utan då de är nyktra, -
så är de mycket äkta.
Lärjungarna som Jesus hade var verkligen olika personligheter.
De var häftiga och avundssjuka, en del var mycket nära Jesus.
Man kan säga att var och en av de här människorna -
är en ren guldklimp.
Därför är en sång på skivan mycket kär och viktig.
Vi kunde lyssna till den, den heter "Rent guld".
En sång av Lasse Heikkilä.
På den här vägen finns inte många vandrare
Inga djupa fåror finns i vägen
Man funderat på många saker
Fårorna finns bara i pannan
Själen har ropat till Gud
Och erkänt många synder
Vid ödemarksaltaret ger Herren nåd
och den glädjelösa möter glädjen
Temat mänsklighet har alltid intresserat mig.
När personligheter möter varandra sker det helande.
En stor hemlighet är fortfarande att Gud har uppenbarat sig -
som en levande människa och godkänner det mänskliga -
helt och fullt och vill förbarma sig.
Jag vet inte om man kan ha ett gott samvete -
utan att uppleva Guds försonande och förlåtelse.
Nog är det ganska svårt, -
om man betänker människan med alla hennes känslor.
Det må gälla vad som helst både på gott och ont, -
så håller man alltid bakdörren öppen. Människan är människa.
Ja om jag kunde säga att jag är ödmjuk -
så har nog min narcissism nått taket.
Men om Jesus sades att Han var ödmjuk.
Då Han vandrade här så behövde Han ingenting -
av den här världen.
Det berodde på att Han kände Guds rike och Himmelriket.
Han visste hur mycket det finns där.
Vårt problem är att vår himmel är alltför liten.
Vi har en alltför liten Gud.
Vi väntar oss något av den här världen.
Jo det är sant. Den här jorden är ju ofantligt stor, -
men Gud ser hela världsalltet.
Då jag tänker på Guds välsignelser för det här året -
så tycker jag att jag själv blivit mindre och låtit Gud verka.
Det har kommit en frid i hjärtat, man behöver inte planera -
allt så grundligt utan låter sig drivas med i den strömmen -
och möta de här människorna. Jag tycker om dem alla.
Jo det är underbart att komma på jobb, -
fastän man är hur trött som helst. Vi vaknar ju litet över fem -
och det känns inte alls som att "hur ska jag orka fara iväg...."
Ibland är man riktigt dödstrött. - Vad beror det månne på?
Jo, det är så att Gud har intagit vårt sinne.
Alltid då man jobbar i egen kraft -
trampar man på andra utan att märka det.
Men man låter Jesus anda råda, -
att man inte behöver sakna någonting.
Guds rike öppnar sig med alla rikedomar.
Man behöver ingenting här. Man vill bara kalla människor med.
Det får man nog tacka enbart Gud för.
Jag sprang efter pengar och trampade ner människor.
Men alltid har jag inte haft den här inställningen, -
ens i missbrukararbetet. Men tack och lov är det så idag.
Ska vi höra på en sång här? Den heter "Kinneret".
Vi har länge haft Israelarbetet på vårt hjärta.
Vi älskar Israel. Landet och folket.
Men vi var där första gången förra våren -
och det var en överväldigande upplevelse.
Det att vi fick gå upp till Jerusalem och vara på Kinneret.
Nu far vi igen i april. Man ryms ännu med.
Jo vi far dit, om Gud vill.
Flyttfågelns sång hörs över vattnet
Vacker är vår förgängliga värld
Så som aftonrodnaden förbleknar vårt liv
Människornas verk smulas sönder
Ungdomens hopp blir till tårar
och till skärvor
Vi har lyssnat på en skiva som heter "Sillan varjossa" (I Skuggan av bron.)
Det är en symbol för vårt arbete.
Många av våra klienter lever också i brons skugga.
Där började också vår vandring tillsammans -
vid bron i Aulanko naturpark.
Men vi har inte gjort skivor för att vi skulle bli berömda.
Genom den här skivan har vi gjort mycket missbrukararbete -
och delat ut den till vänner och släktingar.
Många här på Illby ber om noter och sjunger de här sångerna.
Vi har nått folk. Ett speciellt tacksägelseämne har vi.
Jo, vi är så glada att våra barn är med i det här.
Vi ska ge ett prov på det här till slut.
Jag springer undan
Jag är så rädd
Natten kastar skuggor
Skulle du ännu höra på mig Fast jag inte tidigare vågat
Först efter att ha förlorat Är jag nu på knä
Jag vet att jag begär mycket
Samaria är en organisation i tiden.
Vi jobbar ivrigt för att betjäna människor med missbruksproblem.
Vårt ändamål är att ge dem glädje -
och hjälpa dem att finna frälsningen i Kristus.
Vårt arbete grundar sig på sex vårdhem, -
Betlehem och Samaria i Borgå, Samaria i Pörtom -
och i Estland vårdhemmen i Hapsal, Pärnu och Dagö.
På Dagö finns också boende för åldringar.
Efter vården vill vi också stödja våra klienter.
Vi har 41 stödbostäder samt handledare för dem på olika orter.
Stödbostäder finns i Borgå, Helsingfors, Vanda, Lovisa, -
Sibbo och i Vasatrakten.
Brödkyrkan och dagcentret i Helsingfors förhindrar utslagning -
och berättar om Kristi nåd och kärlek till alla.
Våra handledare stöder människor i ett nyktert boende.
Det är viktigt med meningsfull verksamhet -
och vi har byggt upp stigar ända fram till arbetslivet.
Vårt mål under år 2009 är att sysselsätta -
nästan 150 människor i Finland och Estland.
För detta ändamål har vi Illby träverkstad -
och startat ett socialt företag - Noark.
År 2009 kommer vi att öppna en miniatyrvärld.
Dessutom utför vi underleverantörsarbeten.
Allt detta för att bättre kunna skapa fortsatta stigar.
Samaria Youth är en dynamisk organisation -
där vi vill ge vårt bidrag till skol- och ungdomsarbetet.
Gruppen hjälper att ordna olika evenemang för ungdomar -
och berättar om tron och nykterheten på ungdomarnas språk.
För detta behöver vi din hjälp. Hjälp, stå vid vår sida och be.
Beställ Samariatidningen på vår webbplats, www.samaria.fi -
eller ring numret 010 2313 700
Tack för att du följt med programmet!
Stanna kvar på kanalen.