Tulemme oikeastaan molemmat Sipoosta.
Minä tulen saaristosta.
Olen kasvanut rannalla veneiden ja kalastajien parissa.
Se oli lapsuuteni maailma.
Perheeni oli kristitty.
Meitä oli neljä sisarusta ja paljon serkuksia.
Paljon oli seikkailua, Melukylää sekä paljon kolttosia.
Isäni ja äitini olivat erittäin aktiivisia seurakunnassa.
Olen siten myös rukoushuonelapsi. Sain olla paljon Jumalan huoneessa.
Lapsuuteni oli erittäin luonnollinen, jännittävä ja hauska. Olen sitä mieltä.
Minä olen myös kasvanut Sipoossa Boxin kylässä
suurperheessä, jossa meitä oli 10 henkeä ruokapöydässä joka päivä.
Äiti, isä, kuusi lasta sekä isän vanhemmat.
Myös äidin äidillä oli hänen mökkinsä lähettyvillä.
Olimme maanviljelijäperhe,
joten sain kasvaa erilaisten eläinten kanssa tilallamme.
Opin lypsämään.
Olemaan pelloilla ja nostaa perunaa myöhään syksystä.
Sellainen oli minun lapsuuteni.
Leikimme ja pidimme hauskaa, kun meitä oli niin monta lasta.
Paljon naapurin lapsia meidän lisäksi.
Teimme kolttosia ja pidimme hauskaa kaiket päivät.
Kävin keskikoulun Sipoossa ja sen jälkeen hain töitä Helsingistä,
koska halusin tienata rahaa.
Sain töitä eräästä toimistosta ja olin siellä kaksi vuotta.
Sen jälkeen pyrin opiskelemaan.
Valmistuin ensin kotisisareksi ja sen jälkeen sairaanhoitajaksi.
Siitä siis tuli ammattini.
Kävin oppikoulun Helsingissä Kulosaaressa.
11-vuotiaana aloitin oppikoulun.
Eli kuljin bussilla Sipoosta Helsinkiin 8 vuoden ajan.
Valmistuin ylioppilaaksi 1971.
Se oli minun koulutukseni. Siinä vaiheessa.
Barbro tulee naapurikylästä ja tapasimme seurakuntakuvioissa.
Kävimme samalla rukoushuoneella.
Äitini oli uskova ja kävi Taborissa Boxissa.
Aloimme käydä siellä ja siellä tapasin Kennethin ja muita nuoria.
Olimme 18-19-vuotiaita, kun aloimme varovaisesti seurustella.
Ehkä 19-vuotiaita...
Olimme paljon yhdessä seurakunnalla.
Nuorisokuoro, musiikki - elämässämme oli paljon musiikkia tuolloin.
Meillä oli oma orkesteri, jossa Barbro lauloi.
Orkesterin nimi oli muuten Christ Power
ja oli todella radikaali popbändi silloin 70-luvulla.
Seurakunnissa oltiin kauhuissaan, kun oli rummut ja basso.
Se oli melkoista menoa ja Barbro oli siinä mukana.
Olimme kerran laulumatkalla Ahvenanmaalla.
Siellä Viking Linen laivalla syysiltana
suutelin Barbroa ensimmäisen kerran.
Minulla oli sellainen hattu.
Se oli todella noloa,
koska juuri kun olin suutelemassa häntä, hattu lensi päästä.
Mielestäni se ei ollut aivan käsikirjoituksen mukaista.
Se oli hienoa. Sitten niitä suudelmia olikin enemmän.
1975 eli 34 vuotta sitten.
Ensimmäisen lapsemme saimme 1977. Ben Jakob.
Lotta syntyi 1979.
Nämä kaksi lasta meillä on ja he ovat nyt naimisissa
ja he ovat antaneet meille lastenlapsia.
Meillä on kolme lastenlasta Walter, Milton ja Lova.
Lastenlapset ovat niin miellyttäviä!
Omien lasten kanssa on enemmän työtä.
Lastenlapset tulevat vain käymään ja heistä saa vain nauttia.
Se on niin mukavaa!
Tykkäämme niin, kun he tulevat,
mutta joskus on niin mukavaa, kun he lähtevät.
Samaria-lähteyksellä aloitin varmaan 10 vuotta sitten,
kun Krister Lindberg pyysi minua puheenjohtajaksi.
Minulle se on ollut arvokas tapa laajentaa maailmaani.
Erityisesti seurakuntien toiminnassa on rajoituksia tietyillä alueilla.
Haluamme niin mielellämme auttaa syrjäytyneitä,
mutta resurssit, tilat, aika ja henkilös on haaste paikallisseurakunnalle.
Yhteistyö Samarian kaltaisen organi- saation kanssa on hyvin arvokasta.
He voivat erikoistua sillä alueella.
Olen nähnyt, että se on tärkeä toiminta,
joka auttaa seurakuntia alueilla, joilla meillä ei ole resursseja.
Sama koskee mediaa.
Reilu 10 vuotta sitten tulin mukaan IRR-TV:n toimintaan,
joka nykyään on iso media- organisaatio Suomessa.
On ollut mahtavaa nähdä kuinka
alueilla, joilla paikallisseurakunta ei voi edetä kovin pitkälle,
voidaan tukea organisaatioita, jotka vuorostaan voivat sen tehdä.
Se on ollut rikastuttavaa.
Medialla on ollut tärkeä osa elämässäni.
Olen 30 vuotta toimittanut ruotsa- laisen helluntailiikkeen lehteä.
Olen kirjoittanut paljon ja tehnyt journalismia.
Voisin sanoa, että media parissa työskentely on harrastus.
Olen kokenut tietenkin iloa siinä.
Olen kokenut sen siunauksena saada olla mentorina
ja eräänlaisena tukihenkilönä niille,
jotka johtavat organisaatioita kuten Samaria tai IRR-TV.
Olen voinut toimia pastorina johtajille organisaatiossa.
Olen varmasti myös voinut tuoda tärkeitä näkökulmia toimintaan.
Olen peilannut näitä toimintoja saamaani elämänkokemukseen.
Olen hyvin kiitollinen myös niistä mahdollisuuksista.
Se on totta, että niitä ei ole kovin monta. Se oli tietenkin suuri yllätys.
Otin tietenkin vastaan kunnianosoituksen
kiitollisuudella ja lämmöllä vastaan.
Oli erittäin mukavaa tulla huomioiduksi tällä tavalla,
koska olen pitkään tehnyt työtä seurakunnan kehittämistyön
ja seurakuntatyön sekä eri organisaatioiden parissa.
Myös kansainvälisesti kehitysapu- projekteissa ja opetuksen parissa.
Olemme hyvin erilaisia luonteeltamme,
mutta samalla on ollut jännittävää löytää tämä.
Olen oppinut arvostamaan Barbron harmoniaa ja sisäistä elämää.
Minä taas enemmän ulospäinsuuntau- tuneena ja tehtäväorientoituneena
olen tarvinnut paljon tekemistä.
Ja sitten saada tulla kotiin turvalliseen paikkaan
ja jakaa elämä sekä voida keskustella erilaisista asioista.
Sitä olemme tehneet koko elämämme.
Olemme puhuneet erittäin paljon toistemme kanssa.
Olemme yrittäneet ymmärtää.
Välillä keskustelut ovat hankalia, mutta meidän täytyy ymmärtää
toisiamme ja koemmekin, että olemme todella jakaneet elämän.
Tämän julkisen maailman keskellä, kun ihmiset välillä katsovat meitä
määrätyllä tavalla julkisessa maailmassa.
Kotona yksityisessä maailmassamme on ollut turvallista ja harmonista
ja siitä tahdon kiittää Barbroa.
Kolme vuotta sitten minulta löytyi rintasyöpä.
Minut leikattiin kahdesti ja sain sädehoitoa viisi viikkoa.
Se oli raskasta meille.
Toisaalta se todisti sen
miten Herra pitää huolen, kun sairastaa.
Se ei ole niin, että Hän jättää meidät silloin.
Koin sen pikemminkin niin, että sain suurempaa huolenpitoa kuin muutoin
ja tarvitsin sitä aivan selkeästi.
Siinä oli myös perheellä todella suuri merkitys.
Samoin seurakunta ja ihmiset, jotka rukoilivat asian puolesta.
Muistan erityisesti sädehoitokäynnit
ja kuinka joka aamu suuntasin ajatukseni Kristukseen.
Niin kuin raamatussa sanotaan
silloin Jumalan rauha, joka ylittää kaiken ymmärryksen,
varjelee sydämemme ja ajatuksemme Hänessä.
Päätin, etten nouse sängystä ennen kuin tunnen, että se on siellä.
Ja se toimi.
Kun olin toimenpidepöydällä,
painoin mieleeni raamatunkohdan, jossa sanotaan, että
jos joudutte kulkemaan läpi tulen, se ei teitä kärvennä.
Liekit eivät polta teitä, koska minä olen Herra sinun Jumalasi.
Sen painoin joka kerta mieleeni ja sekin toimi.
Sain paljon läheisemmän suhteen Jumalaan sen jälkeen,
kun sain kokea Hänen valtavaa huolenpitoaan
ja läheisyyttään, jota ilman en haluaisi olla.
Kun saimme tiedon syövästä,
muistan kuinka makasimme sängyllä tuijottaen kattoa.
Mietimme miten menisimme eteenpäin.
Miten kävisi kaiken sen, mitä uskoimme Jumalan meille puhuneen?
Koimme, että Jumala sanoi meille, että se mitä Hän on sanonut ei muutu.
Lisäsin siihen hieman omaakin.
Muistan, että nousin keittämään kahvia ja sanoimme,
että pidämme kiinni siitä, mitä Jumala on puhunut tulevaisuudestamme.
Meidän täytyy ottaa vastaan tämä,
koska Hän ei ole koskaan sanonut, että emme kokisi vaikeuksia.
Hän on sanonut, että Hän on niissä mukana.
Se on meidän kokemuksemme.
Ehdottomasti! Kuuntelen todella paljon musiikkia.
Rakastan musiikkia.
Kotona kuuntelen todella paljon musiikkia.
Myös töissä minulla on hiljaisella musiikkia taustalla.
Se antaa minulle todella paljon.
Se on ollut osa elämääni, että olen saanut laulaa.
Sitä olen aina tehnyt niissä yhteyk- sissä, joissa olemme työskennelleet.
Levy on ehkä bonusta.
Sitä oli todella kiva tehdä.
Sen saama vastaanotto oli minulle musertava kokemus,
kun saimme viestiä siitä, että ihmiset olivat saanet avun
ja erityisesti ihmiset, jotka olivat vaikeissa tilanteissa
olivat soittaneet jotain kappaletta niin kauan kuin CD-levy kesti.
Sain melko monta sellaista kirjettä.
Silloin tuntui siltä, että sillä oli jotain merkitystä.
Reilu neljä vuotta sitten saimme uuden kutsun tulla Helsinkiin.
Olimme ajatelleet tulevaisuuden hieman erilaiseksi siinä tilanteessa.
Olimme matkustelleet aika paljon Intiassa.
Olimme rakentaneet lastenkodin siellä.
Olimme pitäneet kampanjoita ja tutustuneet seurakuntiin.
Samoin Afrikassa, Etiopiassa sekä monessa muussa maassa.
Ajattelimme, että elämä olisi sitä, mutta sitten tuli kutsu Helsinkiin.
Epäröimme, mutta ryhdyimme rukoilemaan.
Sitten yhtäkkiä saimme unelman.
Kirjoitimme muistiin: Tällaisesta seurakunnasta unelmoimme.
Siinä vaiheessa annoin Barbrolle uuden kutsumuksen.
Sanoin: Barbro, haluatko työskennellä kanssani?
Ihan näin konkreettisesti. Olemme aina tehneet työtä yhdessä,
mutta halusin, että jos menemme Helsinkiin, menemme yhdessä.
Menemme yhdessä tähän työhön. Onneksi Barbro sanoi...
Tultuamme Helsinkiin olemme saaneet nähdä niin paljon hienoa tapahtuvan
seurakunnassa ja miten nuori sukupolvi nousee esiin
ja pääsee sisälle työhön.
Vanhempien seurakuntalaisten kanssa olemme nähneet
miten uutta on alkanut kasvamaan siinä yhteydessä, jossa olemme.
Kuten sanoit, meillä on uudet tilat ja uusi kirkko Albertinkadulla.
Mielestämme tämä on ollut erittäin jännittävä matka, prosessi.
Eihän se vielä ole valmista,
mutta tähän asti olemme kokeneet, että lahjamme
ovat toimineet hienosti yhdessä.
Barbro on ollut sielunhoidossa, valmentamassa, innoittamassa,
rukoustyössä, naisten toiminnassa, joka on kasvanut aivan räjähtämällä.
Women's Brunch Service on todella suuri juttu.
Olemme äärettömän kiitollisia siitä.
Minä olen tehnyt seurakunnan kehitystyötä toisella tasolla.
Ja työskennellyt sen tapaisten kysymysten kanssa.
Sekä tietenkin rakennustyöt ja siihen liittyvät asiat.
Olemme erittäin odottavalla mielellä
ja nämä ovat olleet joitain elämämme parhaita vuosia.
Samalla olemme kokeneet nämä hyökkäykset, joista Barbro kertoi.
Sen on kuin Saatana joskus löisi päin kasvoja.
Kun Barbro oli sairas ja olimme keskellä tätä prosessia,
tätä unelmaa, josta koimme Jumalan puhuneen meille.
Joskus, kun ajoimme sädehoitoon Meilahteen, minusta tuntui,
että ei se ollut näin, Jumala, kun olimme ajatelleet.
Joskus meidän täytyy kulkea syvien vesien kautta.
Joskus tulee käydä hyvin rankkoja...
Jos emme katkeroidu, voi Jumala antaa jotain voimakasta ja tärkeää
kasvaa sisimmässämme niin,
että voimme nousta vielä korkeammalle
ja Jumalan nimi saa kunnian.
Voimme olla entistä vahvempia Herrassa.
Haluan sanoa, että riipumatta siitä miten työläältä elämä voi tuntua,
kun on nuori, on työssä ja lapset ovat pieniä
ja paljon sellaista.
Silti tulee antaa aikaa toisilleen.
Yrittäkää päivittäin istahtaa keskustelemaan toistenne kanssa.
Kysykää mitä toiselle kuuluu, miltä hänestä tuntuu
ja kuunnelkaa toisianne.
Sillä tavalla saadaan asioista kiinni sitä mukaan, kun ne tulevat.
Mikään ei jää silloin painamaan. Sen tahdoin sanoa.
Halusin sanoa, että elämme paljolti seuraavaa sukupolvea varten.
Olemme vanhempia ja elämme lähellä nuorta lapsiperhettä.
Näemme mitä se vaatii elämältä olla nuori.
Seurakuntatasolla emme mielellään halua nähdä meitä kaiken keskuksena.
Haluamme toimia hyvinä vanhempina, joilla on sydäntä seuraavalle polvelle
ja istuttaa turvaa ja lämpöä seuraavaan polveen.
Haluamme luoda perustan jälkeemme tuleville seurakunnassa.
Se tuntuu erittäin tärkeältä tehtävältä.
On ihanaa tässä iässä, kun hiukset harmaantuvat,
kokea, että on mukana tärkeissä prosesseissa.
Eikä tarvitse kokea, että seuraava polvi on uhka,
vaan pikemminkin, että se on tärkeä elämäntehtävä
niille vuosille, joita meillä vielä on jäljellä
Jumalan valtakunnan palveluksessa.
Suomennos: Riina Vuorinen