Kiitos!
Mitä haluat, että kerron? Missä olen syntynyt ja kasvanut? Sitäkö tarkoitat?
Olen syntynyt ja kasvanut Helsingissä, -
mutta sitten isäni sai pastorin paikan Vaasasta,
joten olen asunut osan elämästäni Vaasassa.
Olen sairaanhoitaja ammatiltani.
Ja Krister
Olen syntynyt ja kasvanut Porvoon saaristossa.
Olen oikeastaan kolmannen polven merimies.
Isäni oli laivuri ja hänen isänsä oli myös.
Perheemme oli käytännössä pienyrittäjiä.
Isä ja myös äidin isä joivat aika paljon.
Isä joi reilusti,mutta sitten hän tuli uskoon ja lopetti juomisen.
Sitten hän meni naimisiin.
Olen sillä tavalla kasvanut kristityssä kodissa.
Isä oli erittäin radikaali uskossaan, kun hän jätti alkoholin.
Hän oli hyvin radikaali uudessa elämäntavassaan.
Sain siinä mielessä hyvän kasvatuksen niin,
että tiesin mikä on oikein ja kunnollista.
Olen viisilapsisen perheen neljäs lapsi.
Isämme oli Gösta Bergsten.
Hänelle oli uskoontulosta lähtien
erittäin tärkeää kertoa muille pelastuksesta.
Olen myös saanut tämän äidinmaidon mukana niin sanotusti.
Itse olin 11-vuotias, kun tulin uskoon.
Tajusin, että en pelastu vanhempieni kristillisyydellä,
vaan minun täytyy ratkaista asia itse.
Meidät kastettiin samana päivänä. Sinut kastettiin Vaasassa.
Ja sinut Voolahdella. Se on aika hauskaa!
Kerrotko sinä?
Tapasimme oikeastaan aika usein, kun isäsi oli saarnaaja.
Istuit eturivissä ja katselit aina taaksepäin.
Olit ehkä 7-8-vuotias silloin.
Kävimme Helsingistä käsin Voolahdella.
Tapasin Kristerin, kun hän oli pieni äidin poika,
jolla oli "pottaleikkaus" hiuksissa ja polvihousut.
Meidän vanhempamme olivat tuttuja keskenään jo niistä ajoista lähtien.
Sitten olimme nuorten viikkotapaamisissa. - Ja leireillä.
17-vuotiaana tein pienen kosintayrityksen.
Sinä olit 17 vuotta ja minä 18. Mutta se ei onnistunut oikein.
Hän saarnasi minulle niin paljon, että ajattelin
"Huh! Tuota en halua, koska hänestä tulee varmasti saarnaaja."
Ei mitään pahaa saarnaajista, mutta olin nähnyt, että saarnaajat
uppoutuvat joskus liikaa tehtäväänsä
ja unohtavat hieman, että heillä on perhe.
Siksi ajattelin, että sitä en halua itselleni.
Siitä meni muutama vuosi.
Lähdin merille ja minusta tuli ylikonemestari.
1968 aloimme kirjoittelemaan.
Aloin kirjoittelemaan varovaisesti pieniä kirjeitä.
Kun tulin maihin, sain sinuun yhteyden.
Sitten menikin nopeasti.
Olin valmistunut sairaanhoitajaksi ja työskentelin sairaalassa Vaasassa.
Isäni sanoi kerran "Terveisiä Strömin pojalta. Hän soitti."
Mietin, että miten niin 'Strömin poika'?
Seurakunnassa oli eräs nimeltään Krister Ström.
Kysyin isältä, että "Sanoiko hän olevansa Krister Ström"?
"Ei, kun hän vain käski Kristeriltä terveisiä" sanoi isä.
Minulla oli Kristerin numero ja soitin Voolahteen.
Siellä isoäiti vastasi "Haloo!"
Kysyin "Onko Krister kotona?" "Ei, hän on Pohjanmaalla."
Silloin tiesin kuka Krister oli soittanut.
Ja sitten se kolahti heti! - No, ei ihan heti.
Kun hän tuli minua vastaan sairaalalle työvuoron päättyessä,
minut nähdessään portailla hän näytti tältä...
koska olin leikannut hiukseni.
Hän oli 6 kuukauden ajan katsellut kuvaa minusta,
jossa minulla oli iso nuttura.
Hänestä oli niin kamalaa, kun olin leikannut hiukseni
ja olin hankkinut silmälasit.
Ei siinä monta sekunttia mennyt, kun hän tajusi, että se olen minä.
Sitten se kolahti.
Sain pusun ja neljän viikon kuluttua olimme kihloissa.
Juuri niin se meni! - Se oli kunnon pusu!
Se oli söpöä!
Kun olimme aivan vastanaineita, Krister sai angiinan.
Hänellä oli kuumetta ja kurkku kipeä.
Hän kysyi missä kuumemittari on. Sanoin, että ei meillä ole.
Sitten hän kysyi aspiriinia. Sanoin, että ei meillä ole.
Hän sanoi uskoneensa saavansa hyvää hoitoa,
koska meni naimisiin sairaan- hoitajan kanssa.
Vastasin, että en tiennyt menneeni naimisiin potilaan kanssa.
Olen ollut aika terve sen jälkeen enkä ole paljoa sairastanut.
Hän ei ole uskaltanut sairastaa sen jälkeen.
Meillä on kaksi poikaa ja kolmas lapsi on tytär.
Nykyään meillä on 9 lastenlasta.
Aluksi meillä oli siis nuo meidän lapsemme.
Olin merillä, kun esikoinen syntyi.
Olin Suomen ja Ruotsin välisillä matkustajalaivoilla.
Olin ollut 2 viikkoa töissä ja viikon kotona.
Kun tulin kotiin, Robin sanoi vuoden ikäisenä "Setä"
Hän kutsui minua sedäksi. Minähän olen hänen isänsä!
Ajattelin, että minun täytyy tulla maihin, jotta hän kutsuisi isäksi.
Hän oli se, mikä käynnisti sen, että tulin maihin
ja lähemmäksi perhettäni.
Jo opiskeluaikana merenkulku- oppilaitoksessa Maarianhaminassa
siellä oltiin aloitettu sentapaista työtä.
Olin nähnyt sitä hieman sisältäpäin.
Oikeastaan se oli 1971, kun Stig Bäcklund,
joka oli ollut perustamassa sosiaalilähetystä Porvooseen,
soitti ja kysyi haluanko sihteeriksi yhdistykseen.
Hän oli sihteerinä ja kysyi haluanko minä jatkaa.
Aloitin sihteerinä.
Ajattelin, että yhdistyksellä
eli Sosiaalilähetyksellä, joka on nykyään Samaria yhdistys,
täytyy olla lehti.
Ostimme vanhan kirjoituskoneen.
Oikein Triumph hienoilla vempeleillä.
Yhdistyshän ei omistanut mitään.
Hän kirjoitti ja naputteli koneella.
Minä tein kaiken tussilla.
Aloimme kertoa näistä ihmisistä lehdessämme,
kuinka he ovat saaneet avun luonamme.
Ei se ihan mennyt kuin linnunlaulu.
Jollain tapaa jouduin kuitenkin,
vaikka en halunnut pastoria enkä saarnaajaa,
sain kuitenkin sosiaali- lähetyssaarnaajan.
Uskon, että se oli tarkoitus, että Krister aloitti tämän työn.
Olen osaltani ollut enemmän suuntautunut ennaltaehkäisyyn.
Olen ollut pyhäkouluopettaja 10 vuotta.
Minusta on parempi auttaa Ollea niin, että hän ei lankea
kuin vasta sitten, kun hän on jo langennut.
Tämä oli toisaalta Kristerin sydämen asia ja tulin siihen mukaan sitten.
Kun on nuori
Vaikka olin sairaanhoitajana kokopäivätyössä,
ja minulla oli perhe ja 3 lasta ja olin aktiivinen seurakunnassa,
niin jotenkin vain jaksoin.
Kun katson taaksepäin, niin ihmettelen "Oho, miten selvisimme?"
Se on lupaus. Olemme luvanneet rakastaa toisiamme.
Se mikä luvataan, se pidetään.
Minulla ainakin on sellainen kasvatus ja ajatus.
Uskon, että ajattelet samoja ratoja.
Kerran, kun hän oli oikein vihainen minulle jostain mitättömästä asiasta,
ja hän oli sitä mieltä, että olen aivan kamala.
Kysyin, miksi sitten olet kanssani naimisissa.
Odotin, että hän sanoo rakastavansa minua yli kaiken.
Mutta ei hän niin sanonut, vaan sanoi: "Koska olen luvannut".
Se on turvallista. Nykyään monet lupaukset rikotaan.
"Kestävi sana (Herran)" (Lewi Pethruksen laulu)
Me olemme tottuneet uskomaan Jumalaan, joka pitää lupauksensa.
Kyllähän me rakastamme toisiamme. Eikä vain lupauksen takia
Tarkoitan, että olemme tavallisia ihmisiä. Emme ole mitään pyhimyksiä.
Kyllähän mekin kinaamme asioista välillä.
Ne ovat hyvin pieniä asioita. - Melkein aina mitättömyyksiä.
Suurten asioiden kanssa meillä ei ole ongelmia.
Hammastahnaa ja muuta vastaavaa.
Minä puristan joskus keskeltä ja niin ei saa tehdä.
Hän ei osaa laittaa vessa- paperirullaa oikein päin.
Olemme kyllä kiitollisia.
Ei hän tiedä miten kipot laitetaan järjestykseen keittiössä.
Hän laittaa uunivuoat ja muoviastiat samaan kasaan,
vaikka ne eivät sinne kuulu. - Mutta se on pieni asia,
jos ajattelee, että maailmalla on paljon vaikeampaa.
Pieniin yksityiskohtiin ei kannata takertua.
Kokonaisuudet ovat tärkeämpiä.
Hieman pölyä nurkissa ei haittaa.
Sovimme melko aikaisin,
että sana "avioero" ei kuulu sanavarastoomme.
Meidän sanastoomme.
Tiesimme, että meillä on eriävät mielipiteet erilaisissa asioissa.
Hänellä on hyvin voimakkaita mielipiteitä
ja se "terästää" miestä. Mutta se on vain hyvä se.
Sanaa "avioero" emme halunneet käyttää.
Jos on vaikeuksia, täytyy niihin kyllä löytää ratkaisu.
Niin nopeasti kuin mahdollista.
Täytyy pystyä pyytämään anteeksi ja kyetä aloittamaan uudestaan.
Kyse on asenteesta.
Jos kumpikin päättää, että näin me olemme ajatelleet elämämme.
Kun koimme, että meidät on tarkoitettu toisillemme,
eli meillä on myös hengellinen ulottuvuus, johon uskomme.
Silloin ei halua tehdä vastoin Jumalankaan tahtoa.
Uskon, että on tärkeää, että Herra otetaan mukaan avioliittoon.
Me yhdessä, mutta mukana on myös Jeesus.
Jos ajattelemme lankaa, joka on kierretty yhteen, se kestää.
"Eikä kolmisäikeinen lanka katkea helposti."
Se on yksi tärkeistä asioista. - Olen samaa mieltä.
Kyllä rakkauden eteen täytyy tehdä töitä.
Kun vanhenee, ja olemme tulleet kypsään ikään,
tämä tuntuu niin turvalliselta ja hyvältä.
Meillä on toisemme. Tiedämme miten toinen ajattelee.
Usein sanomme saman asian samaan aikaan
ja sitten kinaamme siitä kumpi keksi sen ensin.
Joskus teimme sitä, mutta nyt olemme lopettaneet sen.
Nyt olemme kypsiä.
Näen sen armona, että olemme pariskuntana
saaneet olla tällaisessa työssä.
Samarian työ on auttanut satoja ehkä tuhansia ihmisiä.
Henkilökunta kentällä ja hoito- kodeissa tekee päätyön nykyään.
On valtavaa armoa saada tällainen tehtävä.
Saamme johtaa Herran työtä.
Nyt olemme vetäytymässä sivuun.
Olemme mukana prosessissa, joka auttaa ihmisiä takaisin elämään.
Olen jo 5-10 vuoden ajan
haaveillut vakinaisesta työstä rikkinäisten perheiden parissa.
Että meillä olisi resursseja perheiden auttamiseen.
Viime vuosien perusteella toinen ryhmä on myös nuoret,
mutta myös vanhemmat miehet.
Miehet, jotka eivät sovellu vanhainkotiin
eikä heillä ole ajatusta enää päästä työelämään,
koska ikää on jo sen verran.
Uskon, että meidän tulee saada sisään myös vanhemmat miehet
omalle alueelle Arkissa, jonne he kokevat kuuluvansa.
Se olisi pysäkki ennen kuin elämä on lopussa.
Saisimme heidät sisään elämän ehtoolla.
Nämä kolme ryhmää minä näen.
Olen samaa mieltä.
Kuten sanoit alussa,
tämä ennaltaehkäisy on aluillaan nuorten parissa.
Se on tärkeää. Se on se osa, josta olet puhunut aika kauan.
Voisimme kehottaa nuoria ja auttaa heitä ennen kuin
he aloittavat päihteiden väärinkäytön.
Ennaltaehkäisevä työ voisi olla suurempaa ja vahvempaa.
Raittiudesta ja huumevapaasta vaihtoehdosta
tulisi tehdä todella myönteinen.
Meillä on tietenkin voimana se, että haluamme Jeesuksen mukaan.
Mitä viisaita sanoja keksimme tähän?
Jo nuoressa liitossa tulisi oppia,
että eriäviä mielipiteitä ei tarvitse pelätä.
Se ei ole niin vaarallista.
Toiseksi jo alussa voisi
Aluksi ajattelemme todella erilailla,
mutta silti täytyy sitoutua siihen, että etsimme ratkaisuja asioihin.
Olen tietenkin sitä mieltä,
että seurakunnissa meidän tulisi olla avoimempia
ja valppaampia tukemaan nuoria perheitä.
Erityisesti nuoret perheet, joissa on pieniä lapsia, ovat kovilla.
He eivät ehdi olemaan yhdessä.
Me tässä iässä voisimme olla lastenvahteina
ja antaa heille hieman yhteistä aikaa myös ilman lapsia.
Niin, että he saavat kasvaa.
Avioliittoon liittyvät asiat ovat vaikeita kysymyksiä.
Koen, että seurakunnissa tulisi olla kursseja
ja, että me vanhemmat tukisimme nuoria perheitä.
Ettemme kritisoisi heitä, vaan tukisimme heitä
ja antaisimme lasten olla läsnä seurakunnassa,
vaikka heistä lähtee vähän ääntä. Vaan silti siunaisimme heitä.
"Tervetuloa uudestaan!" Siinä on monta osa-aluetta.
Ongelmaperheillä on vaikeampaa,
sillä he usein eristäytyvät yhteiskunnasta.
He ovat eristäytyneitä ja heitä on vaikea tavoittaa.
Ongelma on, että emme tavoita niitä, joilla on todellisia ongelmia.
Se mitä Krister sanoi aiemmin,
että riidan jälkeen täytyy pystyä pyytämään anteeksi.
Ja aloitetaan uudestaan
eikä olla ylpeitä ja ajatella toisesta alentuvasti.
Ja jos on lapsia ei voi ajatella vain itseään,
vaan tulee ajatella koko perhettä.
Erityisesti vanhetessa huomaa,
että antaminen on melkein kivempaa kuin saaminen.
Kun antaa aikaa... Kuten meillä nyt on lastenlapsia.
Kun annamme aikaa lastenlapsille, kylläpä me itsekin saamme.
Myös avioliitossa tämä filosofia on tärkeä.
Ettei vaadi, että "Sinun tulee tehdä niin".
Tein ehkä sitä liikaa nuorempana. - Ehkä?
Se, että antaa silloin tuntee, että saa takaisin.
Suomennos: Riina Vuorinen