PELASTUKSEN SOFAR Tapaamme 90-vuotiaan Bernardin
Tervetuloa ohjelman pariin! Olen kiitollinen ja innoissani, -
kun saan olla kanssanne, -
missä ikinä olettekin. Me olemme täällä Israelissa.
Ja kiitä Herraa, minun sieluni, -
kaikesta, mitä Hän on tehnyt.
Sieluni tietää sen erittäin hyvin.
Herran suuren armon, rakkauden ja uskollisuuden.
Luotan, että tekin laskette siunauksianne päivin ja öin.
Tänään minulla on teille yllätys ja ennen kaikkea rohkaisu.
Todellinen rohkaisu, jonka voitte nähdä omilla silmillänne, -
kuulla omilla korvillanne ja nähdä todella, -
että ikä on vain numero.
Että voi aloittaa myöhään elämässä. Että voi herätä ja sanoa: -
"Nyt on hetki. Olen tullut kosketuksiin sen todellisuuden kanssa, -
että voin tehdä jotakin edistääkseni valtakuntaa.
Että voin tehdä jotakin, mikä kirkastaa Jumalaa ja mikä tuo Hänelle kunniaa."
Kun katselette tämänpäiväistä vierastamme, käsität: "Vau!"
Jumala on mahtava. Jumala on suuri. Ajalla ei ole Hänelle merkitystä.
Hän voi käyttää jokaista, joka vain asettuu Hänen käyttöönsä.
Kanssamme on tänään rakas veljemme Bernard.
Miten vanha olette? - 90-vuotias.
90-vuotias! Mikä teidät toi Israeliin?
Luulenpa, että sain tartunnan ― positiivisessa mielessä ―
pojaltani Gerardilta.
Sanoin: "No minäpä teen sen."
Gerard on ollut Pelastuksen sofar -kampanjoissa. - Muutaman kerran.
Hän on voimallinen viulunsoittaja.
Sydämeni sulaa aina, kun hän soittaa. Sydämeni sulaa!
Hän lopulta taivutteli teidätkin teidän iässänne -
tulemaan ja osallistumaan juutalaisten tavoittamiseen -
valtakunnan evankeliumilla. Olen kiitollinen, että teidän iässänne -
olette tullut ja tehnyt ehdottomasti parhaanne koskettaaksenne sydämiä.
Olette jakanut kirjoja ja lehtisiä ja jutellut ihmisten kanssa. Millaista oli?
Olette nyt ollut täällä kaksi viikkoa. - Tämä oli uusi kokemus.
Tavallaan en ollut lainkaan valmistautunut.
Mutta ympärilläni oli muita, jotka ovat valmistaneet tien.
Seurasin vain muita ja sanoin sanasen, kun siihen tuli tilaisuus.
Se on ollut hyvä kokemus, ja minä olen nauttinut siitä.
Olette nauttinut siitä. - Niin, ja saatan tulla uudelleen ensi vuonna.
Jos annat minun tulla. - Tietysti annan!
Te itse asiassa rikoitte ennätyksen.
Ihmiset Pelastuksen sofarissa tulevat kertomaan evankeliumia juutalaisille.
Tämä on sydämemme kaipuu: olla työkalu Herran kädessä -
ja varustaa kansojen pyhiä, niin että he täyttävät tehtävänsä ja kutsunsa -
ja herättävät juutalaisissa kateutta valtakunnan evankeliumilla.
Opetamme ja varustamme heitä. He kiertävät Israelissa. Teitte ennätyksen.
Tähän saakka vanhin oli 82-vuotias.
Se oli silloin, kun nukuimme puutarhassa pöydillä ja pöytien alla.
Pelastuksen sofar on kulkenut pitkän tien.
Mutta te, 90-vuotiaana, löitte ennätyksen. Teen teille kunniaa.
Olette täällä, koska tiedän, että työskentelitte jonkin aikaa -
veli Andreaksen kanssa. Salakuljetitte Raamattuja rautaesiripun taa, -
nimittäin Romaniaan.
Ensin Romaniaan. - 1970-luvulla.
Kertokaa siitä. - Juttu meni näin.
Itä-Euroopassa rajatarkastuksessa etsittiin kolmea asiaa, -
oliko niitä mukana.
He tarkastivat, oliko tulijalla huumeita, pornografiaa -
tai Raamattuja ― samaan hengenvetoon.
Jos niitä löytyi matkatavaroista, saattoi saada rangaistuksen.
Olimme yhtä mieltä kahdesta ensimmäisestä artikkelista -
mutta emme Raamatuista.
Mikä oli rangaistus, jos jäi kiinni? - Saattoi joutua vankilaan.
Kuinka pitkäksi aikaa? - Ehkäpä kuusi kuukautta riitti.
Ja auto takavarikoitiin. - He veivät auton pois.
Niin. Sen, jolla tultiin.
Kävitte siis Romaniassa. - Ensimmäisellä kerralla -
menin kokeneemman kanssa. Hän oli käynyt siellä jo aiemmin.
Hän oli Ron Easter, lääketieteen tohtori Lontoosta.
Me kaksi menimme kesällä 1970 Romaniaan -
auton ja makuukärryn kanssa.
Kärryssä oli irrotettava kuomu -
ja kaksoispohja. Raamatut oli piilotettu kaksoispohjaan.
Mutta makuukärry hajosi.
Pääkaupunki Bukarestin leirintäalueella -
siirsimme yön turvin kaikki Raamatut -
makuukärrystä farmariimme.
Peitimme ne makuupusseilla -
ja tavaroilla, kuten tennismailoilla ja niin edelleen.
Ja siinä se. Niin me menimme.
Olimme epäedullisessa asemassa, joten tarvitsimme lisää rukousta.
Hollannissa rukoiltiin meidän puoles- tamme ja Englannissa Ronin puolesta.
Me kaksi päätimme mennä Koillis-Romaniaan.
Siellä ei käynyt turisteja. Se oli köyhää aluetta.
Se oli lähellä Neuvostoliiton rajaa. Siellä oli Vicovu de Susin kylä.
Kylän asukkaista enemmistö oli kristittyjä.
Valtaosa Raamatuista meni sen kylän asukkaille.
Mutta Josin kaupungissa, jonne menimme ensin, -
veimme 20 Raamattua baptistidiakonille.
Hän oli tavattoman liikuttunut -
nähdessään 20 kallisarvoista Raamat- tua, jotka hän voisi jakaa muille.
Kyyneleet tulivat hänen silmiinsä. Hän sanoi: -
"Olette kuin kaksi enkeliä, jotka kävivät Lootin luona Sodomassa."
Se osoitti, missä tilanteessa he olivat ja miltä hänestä tuntui -
huonossa tilanteessa.
Kaksi rohkaisevaa Herran enkeliä kävi Lootin luona.
Me olimme niitä.
Meistä se oli tosi kauniisti sanottu: -
"Pidämme siitä, että tulette tänne Raamattujen kanssa."
Emme itse pitäneet itseämme enkeleinä.
Jatkoimme matkaa Vicovu de Susiin.
Siellä meidän piti odottaa, -
koska osoitteessa, jonne saavuimme, miehet olivat rukouskokouksessa.
Nainen sanoi: "Teidän täytyy odottaa hieman, kunnes miehet tulevat."
Odotimme kadulla. Ron oli pysäköinyt auton väärälle puolelle tietä.
Katsokaas, englantilaiselle käy helposti niin.
Englantilaiset ajavat väärällä puolella. - Aina väärällä puolella.
Siellä me odotimme kärsivällisesti tai no, hieman kärsimättömästi.
Kunnes sitten yhtäkkiä paikalle tuli poliisivirkailija.
Hän sanoi: "Näyttäkää passinne."
Hän oli nähnyt hollantilaisen rekisterikilven.
Jatketaan poliisista ja passista hetken kuluttua.
Käymme pienellä katkolla. Jatkamme keskustelua aivan pian.
On ihmeellistä tajuta, mitä oikein on tapahtunut -
1970-luvun jälkeen -
Neuvostoliiton ja Venäjän rajoilla.
On tapahtunut kaikenlaisia yllättäviä asioita, -
kun muurit ovat murtuneet. Jatketaan kohta. Siunausta!
Lapset leikkivät koulun pihalla. On tavallinen päivä.
Yhtäkkiä naurun tilalle tulevat pelon huudot, kun sireeni alkaa ujeltaa.
Opettajat ohjaavat lapset suojaan rukoillen, että he ehtivät ajoissa.
Etäältä kuuluu räjähdyksen ääniä. Lapset käpertyvät nurkkaan.
Kuvaus saattaa tuntua kauhealta, -
mutta se on todellisuus, jonka lapset Pohjois-Israelissa kohtaavat päivittäin
Lapsuuden viattomuuden tilalle on tullut sodan todellisuus.
Paikallisen urakoitsijan kautta olet mukana suunnitelmissa, -
joilla koulu remontoidaan ja saatetaan turvasäännöstön mukaiseksi.
Voit auttaa tuomaan muutoksen näiden lasten elämään -
ja tekemään koulusta taas turvallisen. Voit palauttaa hymyn lasten kasvoille.
Tarvitsemme sinua. Lahjoituksellasi voimme ostaa remonttimateriaalit.
Pyydä lisätietoja ruudun numerosta -
tai käy kotisivuillamme osoitteessa www.trumpetofsalvation.org/Children.
Auta Israelin lapsia tänään.
Toivottavasti teitä rohkaisi se, -
mitä näitte Pelastuksen sofarin tekevän maan pohjoisrajalla koulussa.
Emme pystyisi tekemään mitään tästä ilman teitä.
Edessä on vielä pitkä matka, ennen kuin projekti on valmis.
Tiedämme, että Hän on uskollinen ja Hän on uskollinen lastensa kautta.
Hän on uskollinen pyhiensä kautta.
Usein puhutaan Jumalan uskolli- suudesta, rakkaudesta ja armosta.
Se on totta, mutta kun ymmärrämme todella, -
että kyse on meistä, Hänestä meissä, -
Hän osoittaa armoaan kauttamme.
Nämä ovat Hänen kätensä. Nämä jalat ovat Hänen jalkansa.
Hänen suunsa.
Me kaikki täällä olemme Kristuksen, Sen Ainoan, edustajia.
Tahdon kiittää rakkaudestanne, rukouksistanne ja uskollisuudestanne.
Teillä ei ole aavistustakaan, kuinka rehtori, kaupungin pormestari -
ja koulun opettajat ovat kaikki hyvin innoissaan -
tästä auttavasta kädestä, jonka olemme ojentaneet heille -
vilpittömästä rakkaudesta, jotta he voivat remontoida koulun.
Koulu on tosi kurjassa kunnossa.
Kun remontti on valmis, lasten on paljon mukavampi tulla kouluun.
On oikein auttaa siinä. Olen iloinen, että teemme sen yhdessä -
― yksi sydän, yksi henki. Mikä todistus, valo ja suola.
He puhuvat tästä suuresta avusta, jonka he saavat.
He eivät osanneet kuvitellakaan, että joku tulee yllättäen -
ja remontoi koko koulun.
Teen teille kunniaa ja kiitän teitä tosi paljon, -
että autatte kumppaneinamme Israelin kansaa ymmärtämään Jeshuaa -
kaduilla ja saamaan konkreettista apua.
Takaisin Raamattujen salakuljettamisen tarinaan.
Raamattujen salakuljetus! 90-vuotiaana muistutatte Kaalebia.
Kaaleb oli 80-vuotias, kun hän sanoi Joosualle: -
"Anna minulle tämä vuoristo." On kuin teillä olisi sama henki.
90-vuotias, ja yhä jatkatte eteenpäin. Jatkatte juoksukilpailua.
Teette sen, mitä tarvitaan, jotta Jumala saa kunnian. Voimallista!
Olitte kertomassa siitä, miten poliisi tuli, ja passista.
Emme tietenkään ymmärtäneet romanian kieltä.
Poliisivirkailija katseli ympärilleen.
Näin opiskelijan kävelevän kadulla.
Poliisimies viittilöi hänet tulkiksi. "Sinä osaat puhua saksaa."
"Kuljettaja", eli minä, "voi puhua saksaa. Sano siis hänelle..."
Minkä ikäinen olitte? Oli vuosi 1970. - Olin 45-vuotias.
En ollut enää... - Siitä on 45 vuotta.
Nyt olette 90-vuotias. Se tapahtui keskellä elämäänne. 45-vuotiaana.
Nyt olette 90. Hän siis kutsui opiskelijan tulkiksi.
Poliisiasema on melko kansainvälinen, -
mutta teeskentelimme, ettemme ymmärtäneet. Opiskelija tuli.
Hänen piti tulkata. "Tulkaa asemalle!"
He kävelivät vieressäni. Minä ajoin.
Ron hankkiutui eroon osoitelapuista, joita ei ikinä pitäisi olla mukana.
Hän alkoi syödä lappusia. Hän ei halunnut jäädä kiinni -
Vicovu de Susissa asuvien romanialaisten osoitteiden kanssa.
Menimme hitaasti romanialaiselle poliisiasemalle.
Poliisivirkailija otti passimme ja meni opiskelijan kanssa sisään.
Me jäimme istumaan autoon. Emme tietenkään voineet häipyä.
Passimme olivat heillä.
Niinpä mekin menimme poliisiasemalle.
Rukoilimme mennessämme.
Olimmehan vihollisen leirissä.
Syvällä vihollisen leirissä.
Sitten tuli kysymys: "Mitä te teette täällä, tässä osassa Romaniaa?"
Sanoimme: "Olemme turisteja. Menemme minne nokka näyttää."
"Mutta tämä ei ole turistialuetta. Olette niin lähellä rajaa, -
että teillä on varmasti mielessänne jotakin, mitä aiotte tehdä täällä."
"Ei, olemme vain tavallisia turisteja.
Tai no, ei tavallisia, koska suurin osa pysyy lännessä.
Me tulemme maan koillisosaan. Mutta yritämme välttää turistirysiä.
Haluamme nähdä Romanian sellaisena kuin se on koillisessa."
"Vai niin. Mutta me emme pidä siitä, että te olette täällä -
ja vietätte aikaa lähellä Venäjän rajaa. Emme pidä siitä lainkaan."
Epäilivätkö he teitä vakoojiksi? - Jotakin sinne päin.
"No katsotaan."
"Herra"
Ja sama kysymys tuli uudelleen: -
"Mitä teette täällä niin lähellä Venäjän rajaa?"
"Emme tienneet olevamme lähellä rajaa.
Halusimme vain tulla Koillis-Romaniaan -
ja nähdä koko Romanian, ei vain Romanian länsiosaa, -
joka on muita osia vauraampi. Halusimme käydä muissakin osissa."
"Vai niin. Tämä ei ole mikään turistikohde."
Niin se jatkui.
Kysymys kysymyksen jälkeen.
Mutta se oli yksi ja sama kysymys.
Miksi he esittivät sen saman kysymyksen yhä uudelleen?
Toinen poliisivirkailija tuli.
Hän varmasti antoi vapauttavan lausunnon.
He alkoivat kopioida nimiä ja muita tietoja passista.
Yhtäkkiä he paiskasivat passit päin meitä.
"Hyvä on. Menkää! Siellä ja siellä on leirintäalue.
Häipykää täältä. Emme enää ikinä halua nähdä teitä täällä.
Menkää leirintäalueelle. Siellä on kauniita tyttöjä. Häipykää."
He päästivät meidät pois poliisiasemalta -
autoomme passiemme kanssa.
Nousimme autoon ja ajoimme pois.
Meistä kumpikaan -
ei pystynyt ymmärtämään sitä.
Heidän asenteensa olivat muuttuneet yhtäkkiä.
Ja Raamatut olivat yhä farmarissamme koskemattomina!
Sitten muistimme sananpaikan, -
jonka baptistidiakoni oli antanut meille varhain sinä aamuna: -
"Olette kuin ne kaksi enkeliä, jotka kävivät Lootin luona."
Siinä kertomuksessa 1. Mooseksen kirjan 19. luvussa, -
erityisesti jakeessa 11, sanotaan, -
että Jumala sokaisi Sodoman miehet -
eivätkä miehet kyenneet löytämään ovea Lootin taloon.
Täydellinen hämmennys ja sokeus.
Juuri niin kävi poliisimiehille.
Jos he olisivat kysyneet jotakin muuta, jos he olisivat vain sanoneet: -
"Kurkataanpa autoonne. Mitä teillä siellä on? Vain turistitavaroitako -
vai jotakin muuta?"
He olisivat löytäneet raamattupinot, -
jotka olimme peittäneet makuupusseillamme.
Jumala iski heitä hämmennyksellä ja sokeudella.
He osasivat kysyä vain: "Mitä teette näin lähellä rajaa?"
Sen lisäksi he eivät kysyneet mitään muuta.
Heidät sokaistiin.
Kun kävelitte asemalta, teidät varmasti valtasi innostus.
Pystyitte palaamaan autoon. Raamatut olivat siellä.
Pystyitte jakamaan Raamatut nälkäisille ja janoisille sieluille, -
jotka todella halusivat lukea sitä.
Sellaista oli 1970-luvulla.
Minne maailma on menossa? Millainen maailma on nyt?
Miten muurit ovat murtuneet?
Ja mitä Jumala on tehnyt kaikkina näinä vuosina sen jälkeen?
Minusta on jännittävää nähdä, millainen voima Sanassa on.
Pastori rukoili.
Pastori puhuu ja sanoo: "Te olette enkeleitä."
Jumala tarttuu sanaan ja toteuttaa sen.
Hän toimi tämän sananpaikan mukaan -
ja sokaisi miehet, jotka halusivat karata enkelien kimppuun. - Totta.
Siinä kertomuksessa on ihmeellistä, miten sokeus aiheutti sen, -
että he yrittivät hapuilla ovelle.
Sitä ihmettelee, mitä tapahtui. Yhtäkkiä tulee sokeaksi.
Mene alas. Vetäydy. Häivy häpeillen.
Mene pois. "Vau!" Häpeää.
Ymmärtää voiman, joka sokaisi heidät.
Mutta himo voitti yhä kaiken muun.
Himo, joka peittosi kaiken muun.
Sokeinakin he yhä etsivät ovea hapuillen.
Raamatunjae on tässä.
Luetaan se.
"Ja [enkelit] sokaisivat ne miehet, jotka olivat talon ovella, -
sekä nuoret että vanhat, -
niin että he turhaan koettivat löytää ovea." - Aivan.
On ihmeellistä, kun ihmiset -
tajuavat totuuden, mutta eivät piittaa siitä, -
vaan jatkavat oman ajatustensa ja himonsa mukaan lihassa.
Eivätkä he piittaa Jumalan voimasta. He eivät piittaa siitä, -
että Jumala yrittää parhaansa mukaan johdattaa heidän elämäänsä.
Mutta he keskittyvät vain itseensä sekä mielensä ja lihansa himoon, -
niin etteivät he kiinnitä huomiota Jumalan väkevään työhön, -
jossa Hän usein tulee armossaan ja laupeudessaan -
ja haluaa auttaa meitä, mutta... On ihmeellistä, -
miten ihmiset eivät suostu kuuntelemaan -
Herran armoa, voimaa ja väkevyyttä.
Kiitos, että olitte täällä.
Kiitos, että olitte kanssamme kaksi viikkoa kaduilla.
Se ei ole mikään pieni juttu, että tulette teidän iässänne -
tavoittamaan juutalaisia. Se on ihmeellistä.
Täältä tahdon rohkaista teitä.
Missä ikinä oletkin maan päällä, anna tämän rohkaista itseäsi.
Anna tämän haastaa sinua Pyhän Hengen voimassa, -
niin että löydät ajan ja energian ja pyydät Jumalalta resursseja.
Hänen kätensä on runsas ja kykeneväinen antamaan.
Tule mukaan järjestömme työhön. Se mullistaa elämäsi.
Seiso muurinaukossa kanssamme, kun kerrot evankeliumia juutalaisille -
historian tässä hetkessä. Isä, kiitän Sinua paljon.
Kiitos Bernardista. Kiitos hänen elämästään.
Kiitos, että pidät hänet terveenä.
Kiitos, että hänellä on sydän Sinulle ja Sinun palvelemisellesi.
Kaikkien näiden monien elämän päivien jälkeen -
hän pyrkii eteenpäin, juoksee kisassa ja käy jaloa taistelua -
90 vuoden iässä.
Suo meidän oppia, etteivät ikä ja aika ole sinulle mitään.
Suo meistä kaikista tulla sellaisia ihmisiä, -
jotka jatkavat juoksua kunniakkaassa kisassa ja jatkavat jaloa taistelua.
Rukoilen veljien ja sisarten puolesta. Heitä on kaikkialla maailmassa.
Siunaa heitä. Anna heille mielesi mukainen sydän, -
joka haluaa palvella sinua ja olla siunaus valtakuntasi edistämiselle.
Olkoon nimesi ylistetty ja korkealle korotettu -
jokaisessa elämässä ja jokaisen elämän kautta.
Sinun nimessäsi, Jeshua. Kansasi Israelin pelastukseksi -
ja Lähi-idän rauhaksi.
Tule, Herra Jeesus. Tule. Maranata.
Shalom, shalom täältä muurinaukosta!
Olen Michael Post Etelä-Carolinasta.
Kokemus on muuttanut elämäni.
En vaihtaisi sitä mihinkään.
Herra on pehmittänyt sydäntäni Israelin kansan suhteen.
Olen nyt saanut armon ymmärtää, -
että Israel on kaikkein tärkein lähetyskenttä maailmassa.
Matka oli hyvin pitkä, vaikea, emotionaalinen ja hengellinen -
jo ennen kuin nousin koneeseen.
Mutta nyt ymmärrän, miksi. Vihollinen tiesi, että jos tulen -
ja koen tämän, muuttuisin ihmisenä täysin.
Että palaisin kotikaupunkiini uutena pastorina, isänä ja aviomiehenä.
Suosittelen tätä jokaiselle, joka vain kynnelle kykenee.
Tule kampanjaan. Et kadu sitä. Lupaan sen.
Suomennos: Marianne Tenetz