FRÄLSNINGEN 2/2 Port Elizabeth, Sydafrika 2010
Jag ska sammanfatta det jag sade under föregående sammankomst.
Jag ser på frälsningen som en vågrät linje -
och inte en lodrät linje.
De flesta evangeliska kristna -
ser på frälsningen som en lodrät linje -
och på den vänstra sidan skriver de "ofrälst" -
och på andra sidan "frälst".
Man hoppar från den ena till den andra på ett ögonblick.
Från att ha varit icke-frälst blir man frälst.
Och det är början och slutet på det hela.
Det skapar många frågor.
På vilken sida av linjen placerar man dopet?
Före eller efter?
På vilken sida om linjen placerar man omvändelse?
För eller efter?
Nya Testamentet tänker inte på en lodrät linje som man korsar.
Den ser det som en vågrät linje kallad Frälsningens väg.
Som man påbörjar, fortsätter längs och kommer fram.
Så ser jag frälsningen i Nya Testamentet.
Därför skrev jag en bok om den normala kristna födelsen.
Om hur man ska börja vandra på vägen.
Hur man ska börja bli frälst.
Fyra steg hör till början av vägen.
Omvändelse till Gud, tro på Jesus, -
dop i vatten och emottagande av den Helige Ande.
De är de fyra stegen in i Riket.
De är bara början. Men de behövs alla.
De ligger alla på frälsningens linje.
Man frågar inte om de kommer före eller efter.
De är alla en del av linjen. De är början på resan.
Boken "The Normal Christian Birth", som varje bok i Storbritannien -
klassificeras av British Library i London, -
och därifrån skickas den sedan till allmänna bibliotek.
De klassificerade boken under "gynekologi".
Den åkte ut till alla bibliotek under den medicinska avdelningen.
Och jag fick brev av läkare och sjuksköterskor om den.
Men den handlade ju om en andlig födelse.
Livets begynnelse.
Innan jag skrev den frågade jag faktisk en lokal barnmorska -
om hon kunde skriva ner åt mig -
vad man ska göra med en nyfödd bebis -
för att försäkra sig om att den får en bra början på livet.
Jag trodde jag skulle få ett pappersark, hon gav mig 15 ark!
Om vad man behöver göra för en nyfödd bebis.
Och det är häpnadsväckande hur det allt löpte parallellt med -
en andlig födelse.
Man ska t.ex. tvätta bebisen.
Och utöva handpåläggning för att få den att gråta.
Alla möjliga paralleller.
Jag var förbluffad, jag trodde man helt enkelt drog ut bebisen.
Men tydligen är det mer än det.
Och det är mer än det också då man föder en andlig bebis.
Jag skrev den boken eftersom jag mött så många kristna -
som haft en dålig födelse, inte fått en ordentlig start på det kristna livet.
Och sättet som man inleder det kristna livet på, är hur man fortsätter det.
Om det inte inträffar en kris som tillägger något man inte hade.
Jag skrev boken av en mycket praktisk orsak.
Jag upptäckte att många kristna har problem senare -
eftersom de inte hade en god födsel.
De hade ingen bra barnmorska som hjälpte dem.
Vissa hade bara en av de fyra grundläggande sakerna.
En del hade två eller tre, men inte många hade fyra.
Så när någon kommer till mig med ett problem säger jag: -
"Innan vi diskuterar ditt problem -
låt oss diskutera hur du påbörjade det kristna livet."
Och jag lyssnar noga för att höra om de fyra sakerna fanns med, om inte -
säger jag: "Innan vi tar itu med proble- met, låt oss lägga grunden ordentligt."
Om de inte blivit döpta, ska vi se till att döpa dem.
Om de inte tagit emot Anden, låt oss hjälpa dem att ta emot Anden.
Jag upptäcker att många kristna aldrig omvände (ångrade) sig -
i början av sitt kristna liv. De kanske har gjort det senare.
Eller de har kanske inte gjort det senare.
Men många lämnade inte bakom sig allt bagage de fått av satan.
Som fanns i deras liv och de hämtade det med sig -
när de borde ha omvänt sig från det.
Det är detsamma som att klippa navelsträngen vid en fysisk födelse.
Man måste klippa den sträng som förbinder folk med satan -
så att de är fria att njuta av allt de har i Kristus.
Det är min position.
Frälsningens väg är en vågrät linje.
Vi behöver allt vi kan få för att börja gå på den vägen på rätt sätt.
Det var bara en tanke.
Jag tänkte att jag i detta andra avsnitt -
skulle ta fram vissa ord som förknippas med frälsningen i NT -
och se på dem alla lite mer i detalj.
Speciellt som svar på frågan: "Vad måste vi göra -
för att bli kristna?"
För att komma in i kungariket, för att påbörja det kristna livet.
Jag ska börja med ordet "tro". Eftersom det är nödvändigt.
Det är inte ett enkelt ord.
Det har fem dimensioner.
Fem beståndsdelar som alla behövs.
Först har vi trons innehåll.
Det är en fråga om att "tro att" någonting.
Att acceptera att vissa saker är sanna.
Sanningen om Kristi person och verk.
Men med många människor måste man börja ännu längre bak, med Gud.
Försäkra sig om att de tror på den sorts Gud Gud är.
Det är ingen idé att berätta hur de kan bli försonade med Gud -
om de inte förstår vem Gud är.
För många år sedan kunde man i England anta att de allra flesta -
åtminstone gått i söndagsskola som barn -
och hade någon sorts kunskap om Gud.
En av de vanligaste definitionerna av Gud idag bland studenter -
på universitet är att Gud är dina religiösa känslor.
Och att om man inte hade religiösa känslor skulle Gud inte existera.
Så sade den senaste student jag talade med.
Ren och skär existentialism. Gud är mina religiösa känslor.
Och med honom måste jag börja med Gud.
Och hjälpa honom att tro att Gud är som Gud är.
Hurdan Gud är Han? Inte om Gud existerar, men hurdan Gud Han är.
Tron har alltså innehåll.
Det finns en beståndsdel som är att tro att någonting.
Att tro att Gud är sådan Han är.
Tro att Jesus är Hans Son som kom för att dö för oss.
Det finns ett primärt minimum av innehåll i tron.
Utan det är det inte nytestamentlig tro.
Det andra är tillit.
Det är en nödvändig beståndsdel i tron.
Inte bara det att man tror att någonting men man tror på någon.
Det är något annat.
Jag predikade i en väldigt modern kyrka i Tyskland.
I en väldigt stor stad där. Hannover.
Jag försökte få fram poängen till en fullsatt församling.
Och jag frågade hur många av dem som trodde på mig.
"Räck upp handen om ni tror på mig."
Och ungefär fem personer räckte upp handen.
"Låt mig ställa er en annan fråga.
Hur många av er tror att jag existerar?"
Alla räckte upp handen.
Jag sade att det är skillnad mellan att tro att jag existerar -
och att tro på mig.
En mycket välklädd dam satt på första raden -
och jag tänkte använda henne för att belysa saken.
Jag sade: "Ni räckte upp handen -
att ni tror på mig, men det vet jag inte om ni gör.
Ni måste göra någonting för att visa att ni tror på mig.
Skulle ni låta mig ta hand om alla era pengar?
Det skulle bevisa att ni tror på mig."
Hela församlingen stelnade till.
Det blev dödstyst.
Så jag skyndade vidare.
Efteråt sade jag åt pastorn: -
"Varför blev alla så tysta -
då jag bad den där kvinnan ge mig alla sina pengar?"
Han sade: "Hon är den rikaste kvinnan i Hannover.
Hennes man hade stora egendomar i Hannover -
och när han dog ärvde hon dem."
Och jag tror att hon betalat för den nya kyrkobyggnaden.
Och jag sade till denna kvinna: -
"Ge mig alla era pengar att ta hand om så tror jag ni tror på mig."
Jag måste vara försiktig med vem jag tar till måltavla här.
Men det är tillit.
Jag satte min tillit till Andrew i morse.
Jag klev in i en bil som han körde.
Det är förtröstan, det är tillit.
Jag flög hit från Cape Town och vi förtröstade alla på piloten.
Vi hade tillit till honom.
Det är trons andra dimension.
Den tredje är bekännelse.
Om du tror i ditt hjärta och bekänner med din mun är du troende.
Du tror egentligen inte på Jesus -
om du inte är beredd att berätta att du gör det.
Och då bränner du broarna bakom dig.
Från den stunden är du iakttagen, för att se om du lever upp till det.
Att bekänna är en del av tron.
Sedan är det ditt beteende.
Det ligger lydnad i tron.
Om du tror på någon gör du vad de säger.
Så enkelt är det.
Om man tror på någon gör man vad de säger åt en att göra.
För du tror att de inte säger åt dig att göra något tokigt eller skadligt.
Du litar på dem.
Och att bli döpt är en av de saker Jesus sade åt oss att göra.
Det hör till trons lydnad.
Tron är inte endast förtröstan, den är att förtrösta och lyda.
Tron är en mycket aktiv grej, som vi ska se närmare på snart.
Och den sista dimensionen av tron i Nya Testamentet, den viktigaste -
är att tron inte är något man gör på ett ögonblick.
Det är en fortsatt attityd till någon.
Man fortsätter att tro.
Verbet "tro" är ofta i presens.
Genom hela Johannesevangeliet t.ex. står "tro" i presens.
Och i grekiskan är presens en pågående tidsform.
Det betyder att fortsätta göra någonting.
Om det skett en bilolycka och en man ligger på vägen -
och någon säger: "Han andades", vad betyder det?
Att han andades en gång.
Men om man säger "han andas" betyder det -
att han håller på och andas.
Språket anger om det är något som hände en gång eller som pågår.
På grekiskan är det ännu tydligare.
Det finns en tidsform för något som hände en gång -
och så finns det pågående presens som innebär att fortsätta.
Och i hela Johannesevangeliet står ordet "tro" i pågående presens.
Joh 3:16 lyder: "För Gud älskade världen en gång -
så att Han en gång gav sin ende Son -
för att var och en som fortsättningsvis tror på Honom -
aldrig kommer att gå under en gång -
men kommer fortsättningsvis att ha evigt liv."
Förstod ni?
I både hebreiskan och grekiskan är "tro" och "trofasthet" samma ord.
Exakt.
Så om man blir frälst av tro så är det av trofasthet.
Man kan inte tro på någon -
och sedan inte tro på dem, man fortsätter att tro på dem.
Tro blir trofast.
Samma ord, samma betydelse.
Med andra ord finns det ingenting sådant som tillfällig tro.
Man fortsätter tro, annars är det inte sann tro.
Det var några ord om trofast.
Och en text i Gamla Testamentet, -
Habackuk kapitel 2, vers 4 - nu gjorde jag det.
I Habackuk finns det ett avsnitt där det står: -
"Men den rättfärdige ska leva genom sin tro."
Det betyder helt enkelt att den rättfärdige i Guds ögon -
överlever genom att förbli trogen mot Gud.
Sammanhanget är att babylonierna är på väg mot Jerusalem.
Habackuk hade sagt: "Gud, se så Ditt folk beter sig!
I Jerusalem! Och Du gör inget för saken!"
Gud sade: "Det gör jag visst. Jag skickar babylonierna."
Habackuk ändrar sig genast.
"Det kan Du inte göra, de förgör allesammans!"
Och då sade Gud att den rättfärdige ska leva av tro.
"De rättfärdiga kommer att överleva den kommande förintelsen -
genom att vara trogna mot mig."
Den texten citeras tre gånger av tre olika personer i Nya Testamentet -
och citeras för kristna.
De rättfärdiga ska leva av tro. Inte av ett ögonblick av tro -
utan av trofasthet.
Ordet tro i Gamla Testamentet betyder alltid trofasthet.
Att vara trogen, att fortsätta förtrösta.
Det är tron. Låt oss se på ordet "förlåtelse" -
som är ett annat ord som hör ihop med frälsningen.
Ett vackert ord.
Men låt mig vara helt tydlig: -
förlåtelsen gäller endast gamla synder.
Den är inte en blankocheck för framtiden.
Den gäller inte framtida synder.
Och de kristna syndar.
Men de har de löften jag redan nämnde.
"Om vi bekänner våra synder, -
är han trofast och rättfärdig så att han förlåter oss våra synder."
Förlåtelsen gäller endast ditt förflutna.
Det gäller inte din framtid.
Dina framtida synder måste du bekänna och åtgärda.
Precis som det gick till med dina förflutna synder.
Och jag säger det igen, Gud kan inte förlåta -
någon som helst synd innan den är betald.
Jag var på TV i England och sade det avsiktligt.
Men jag höll en paus efter att jag sagt att Gud är för god -
för att kunna förlåta synder.
Jag gjorde ett uppehåll och en rar kvinna skrev till mig -
och sade att hon trott att jag gått för långt.
Hon var på väg att avskriva mig -
innan jag tillade: "Innan den har blivit betald."
Varje gång Gud förlåter dig och mig är det skrivet i Jesu blod.
Förlåtelsen är avhängig av att Han har betalat.
Vi måste komma ihåg det. Det gäller inte mänsklig förlåtelse.
Vi kan bara säga: "Jag förlåter dig." Och vi behöver inte betala.
Och den andra behöver inte betala.
Vi förlåter ofta andra för att vi det är vårt fel, -
eller för att vi lika gärna kunde ha gjort det själva.
Så vi låter dem slippa undan. Gud låter inte folk slippa undan.
Då betalningen är erlagd kan Han förlåta.
Förlåtelse är inte bara: -
"Okej, jag har överseende med detta denna gång."
Eller ger en klapp på huvudet: "Ja, se pojkar.
Vi glömmer det den här gången." Det är inte Guds förlåtelse.
Det är ofta vår förlåtelse. Men inte Guds.
Omvändelse.
I min bibel är omvändelsen nödvändig för förlåtelsen.
Till och med på det mänskliga planet.
Jesus sade att om din bror syndar mot dig sju gånger om dagen -
måste du förlåta honom - om han ångrar sig.
Och vi ignorerar ofta den lilla frasen: "Om han ångrar sig."
Men kan inte förlåta någon innan de ångrat sig.
Annars är det bara fiktion.
Förlåtelse är återupprättelse av ett förhållande.
Det är att säga: "Vad det gäller oss är det som om det aldrig hänt."
Hur kan man säga det om de fortsätter att göra vad de gjort?
Det kan man inte. Relationen kan inte bli återupprättad -
innan de ångrar sig.
Ånger, omvändelse är nödvändig för förlåtelse.
Omvändelse, liksom tro -
består av tanke, ord och gärning.
Alla tre.
Och innan det är alla tre är det inte en fullständig omvändelse.
Det börjar med en förändring i tankarna.
Det handlar om tankarna (engelskans "repentance" gör det tydligare).
Man ändrar sig, tänker annorlunda om vad det är man har gjort.
Men det leder snart till bekännelse.
Bibeln betonar alltid att om vi bekänner våra synder -
så är "han trofast och rättfärdig så att han förlåter oss våra synder."
Jag finner inget i Bibeln om en allmän omvändelse.
"Frälsningsbönen" är sällan en ånger över någonting.
Och då jag själavårdar någon -
som vill bli kristen säger jag ungefär: -
"Så du vill att Jesus ska bli din Frälsare?"
"Ja."
"Du vill att Han ska frälsa dig från dina synder?" - "Ja."
"Vilka synder vill du att Han ska frälsa dig från?"
Det är där som omvändelsen börjar.
De säger alltid: "Alla."
Och jag säger: "Du har inte begått dem alla.
Vilka är de synder du vill att Jesus ska frälsa dig från?"
Det är en av de mest utmanande frågor som ställts till mig.
En man kom till vår församling. Han hade aldrig gått i kyrkan.
Han bodde nära oss, så jag erbjöd mig att skjutsa hem honom.
Jag frågade honom vad han tyckte om sitt första besök i kyrkan.
Han svarade inte. Han såg på mig och sade: -
"Berätta för mig vilka synder Jesus frälste dig från."
Det var allt han frågade.
Och den första synd jag kom att tänka på var en som Han inte frälst mig från!
Det var en utmanande fråga.
"Berätta för mig vilka synder Jesus frälste dig från."
Han frälser oss specifikt.
Bekännelse är inte: "Herre, jag har syndat!" För det har alla gjort.
Det är: "Herre, jag gjorde det här.
Eller "Jag gjorde det."
Det är så omvändelsen sätter igång.
Bekännelsen gäller alltid specifika synder.
Ni har hört om General Booth som grundande Frälsningsarmén?
Han var skyldig till att ha stulit en penna -
av en annan pojke i skolan.
Och endast då han bekände specifikt det blev han befriad.
Jag själavårdade en kvinnlig studerande i Kanada.
Hon sade: "David, jag vill bli fylld av Anden. Kunde du be för mig!"
Jag bad och inget hände.
Jag sade: "Vi måste byta bön."
Jag bad att Herren skulle visa henne vad det var som höll henne tillbaka.
Vad det var som blockerade.
Och efter att vi bett det -
så öppnade hon ögonen och sade: "Jag vet vad det är!" "Vad är det?"
Hon sade: "Det berättar jag inte för dig!" Hon bekände inte -
men hon gick ut och steg in i sin bil -
och körde ner till centrum av Vancouver -
där det fanns ett stort varuhus som hette Hudson Bay Company.
Där hade hon varit chefens sekreterare.
Hon gick in på hans kontor -
och lade 10 dollar på hans skrivbord.
Han undrade vad de var till.
Hon hade slutat där för många år sedan.
Men han kände igen henne och undrade vad pengarna var till.
Hon sade: "En kväll när jag gick från jobbet gick jag förbi smyckesdisken -
och där fanns ett armband som jag verkligen tyckte om.
Jag bara plockade upp det och satte det i fickan.
Det kostade 10 dollar. Så jag har kommit tillbaka för att betala för det."
Han rodnade. "Ingen märkte. Ingen bryr sig."
Han erkände att han gjort samma sak.
"Men varför kommer du tillbaka och betalar för det efter alla dessa år?"
"Jag kan inte bli fylld av den Helige Ande -
innan jag betalat för armbandet."
Det förstod han inte alls.
Men hon gick ner i bilen och startade den -
och startade sig själv.
Hon utgöt pris till Gud på ett nytt språk.
Sedan kom hon tillbaka till universitet och berättade vad hindret varit.
Tio dollar! Vad är det?
Men för henne var det blockeringen.
Och hon omvände sig från det.
Så omvändelse är tankar, ett ändrat sinne, ord, bekännelse -
men framför allt är omvändelse att ställa till rätta.
Det som kan ställas till rätta.
Det är en sida av omvändelsen som sällan predikas.
Paul sade en gång: "Jag har inte varit olydig mot den himmelska synen."
Kan någon här berätta vad han sedan sade?
Jag ska inte fråga er, men räck upp handen -
om ni tror er veta vad han sade sedan.
Den delen hade ni väl hört förut?
Men varför har man inte berättat för er vad han sade sedan?
Han sade: "Jag har inte varit olydig mot den himmelska synen.
Jag har predikat, ute bland hedningarna, att de ska ångra sig -
och omvända sig till Gud och göra gärningar som hör till omvändelsen."
Det är en intressant text.
Jag har aldrig hört en predikant citera den. Varför inte?
Johannes Döparen sade: -
"Jag döper er om ni omvänder er från era synder."
Och de sade: "Men vad menar du?"
"Om ni har för många kläder, gå och ge åt den som inga har.
Om ni tar för mycket betalt -
gå tillbaka till det rätta priset."
Han sade: "Bär då sådan frukt som hör till omvändelsen."
Låt mig ge er två exempel från mitt eget liv.
Eller från min egen tjänst.
En dag kom en ung man som var motorcyklist för att träffa mig.
Han hade svarta läderkläder med mässingsnitar på.
Ni vet hur de ser ut?
Jag sade. "Hej, Paul, vad kan jag göra för dig?" "Jag vill prata."
Jag sade åt honom att komma in och prata.
Han kom in och skruvade ner sig i vår soffa.
Och där syns fortfarande märken -
efter hans mässingsnitar. Jag frågade vad han ville.
"Jag vill bli döpt."
Jag frågade om han visste hur vi döper människor.
"Ja, ni doppar dem i vattnet."
Jag bekräftade att det var det vi gjorde.
"Så du vill bli doppad i vattnet?" "Ja."
"Paul. Vet du vad det betyder att ångra och omvända sig?"
"Nej." "Paul, gå hem och säg till Jesus: -
'Jesus, finns det något i mitt liv Du inte tycker om?'
Och vad Han än säger, sluta med det och kom tillbaka."
Tre veckor senare hörde jag motorcykeln köra fram.
Jag frågade vad han ville och han visade upp sina händer.
"Vad menar du?"
"Jag har slutat bita på naglarna!"
Så jag sade: "Fint Paul, kom in så döper vi dig!"
Och det gjorde vi.
Och han har aldrig ångrat sig utan gått vidare med Herren.
Men han handlade på ett sätt som visade på omvändelse.
Han bevisade sin omvändelse genom sina gärningar.
Han gjorde mer än de flesta som blir döpta.
De flesta som blir döpta tillfrågas aldrig om några bevis på omvändelse.
Jag tror det var den dagen jag beslöt -
att döpa folk som kunde bevisa att de omvänt sig -
snarare än bara bekände sin tro.
Den pojken visade att han menade allvar med Jesus.
Jag ska berätta en annan historia. Jag reste till Aberdeen -
i Skottland, vår största oljestad.
De hämtar in oljan från Nordsjön.
Jag predikade av alla krafter i tre dagars tid i en teater där.
Den andra kvällen kom en ung flicka fram till mig efteråt.
Hon var mycket upprörd och grät.
Hennes kinder var alldeles rödflammiga.
Hon sade: "Mr Pawson, ni gör mig frustrerad!"
"Varför? Hur?"
Hon sade: "Jag vill vara kristen.
Jag har försökt vara kristen. Men det har aldrig fungerat.
Jag har gått fram på möte efter möte -
när predikanten har kallat fram dem som vill bli kristna.
Jag har blivit själavårdad, fått höra vad jag ska göra. Inget har hänt.
Jag kom till en punkt då jag trodde att det inte ligger något i det.
Min vän drog hit mig i kväll för att höra er tala.
Och ni har fått mig att än en gång vilja bli kristen."
Jag bad Herren om ett kunskapens ord, och jag fick ett.
Jag frågade henne vem hon bodde med.
Hon sade: "En ung man."
Jag frågade: "Lever ni som om ni vore gifta?"
"Ja." "Varför är ni inte gifta?"
"Han tror inte på äktenskapet. Han säger att det bara är ett papper.
Han tycker att om vi älskar varandra så kan vi väl bara bo tillsammans."
Jag sade: "Jag är väldigt ledsen men -
du måste fatta ett mycket svårt beslut och jag kan inte fatta det för dig.
Men du lever antingen med den unga mannen eller med Jesus.
Du kan inte leva med båda.
Han trivs inte i en sådan relation."
Hon blev mycket arg på mig -
och sade att ingen annan sagt något sådant åt henne.
"Men jag försöker hjälpa dig.
Det har ingen annan lyckats med."
Jag skulle så gärna vilja säga att hon tog rätt beslut. De gjorde hon inte.
Hon sprang ut ur teatern, storgråtande och mitt hjärta följde efter.
Och när hon gick visste jag precis hur Jesus kände det -
d den rika unga mannen lämnade Honom.
Jesus hade sagt: "Det är dina pengar eller jag."
Och han var inte villig att göra det valet.
Jag har varit tillbaka där i staden -
och hållit utkik efter henne, men aldrig sett henne.
Jag har bett för henne, men jag vet inte vad som hänt.
Men hon sade "nej". Den kvällen.
Jag bara hoppas och ber att hon skulle säga ja.
Man hade berättat för henne hur hon skulle ta emot Jesus -
att hon skulle bjuda in Jesus i sitt hjärta -
men ingen hade berättat hur hon skulle omvända sig.
Tragiskt.
Men att ångra och omvända sig är något man gör.
Först tänker man det, sedan säger man det och sedan göra man det.
Att ställa saker tillrätta, om man kan göra det.
Det finns det man inte kan rätta till -
och det måste man be Herren göra. Men den del saker kan man.
Omvändelsen bör bevisas av gärningar.
Dopet då?
Då man ser frälsningen som en horisontell linje -
och inte en vertikal linje blir dopet en del av frälsningen.
En del av att vara frälst.
Ett av det sätt på vilket Herren ger dig en ren start.
Jag kunde berätta så många historier -
om människor för vilka dopet har varit, inte en symbol -
utan en stor händelse.
Då man behandlar dopet bara som en symbol för frälsningen -
en sorts dramatisk reproduktion av något -
så blir det en symbol antingen för något man hoppas ska ske en dag -
som i fallet med en bebis, eller något man tror redan har skett -
då det är fallet med en troende. Men man ser inte på händelsen själv.
Vad var det som föll?
Den sluttar alltså, den är inte platt.
- Vill du ha glaset? - Nej, det är bra, låt det vara.
Det är som om vi i dopet gjorde någonting för Gud.
Vi frågar oss inte ens vad Han gör för oss i dopet.
Vad handlar det om?
Jag tror att dopet -
är en Guds handling, ett renande Guds handlande.
För att ge oss ett rent samvete.
Jag ska illustrera detta också.
En pojke bodde inte så långt från oss där hemma.
Han hörde till Hells Angels.
Och bland andra tatueringar på kroppen -
hade han en tatuering av satan, djävulen.
Då han kom till Kristus bad han att få bli döpt.
Men han var motvillig mot att bli döpt för han märkte att skjortan -
blev genomskinlig i vattnet.
Han ville inte att någon skulle se djävulen på hans kropp.
Han tog sig till vårt lokala sjukhus och fick tag i en plastikkirurg -
och frågade honom om han kunde ta bort tatueringen.
Och kirurgen sade att det går att göra.
"Det är kosmetisk kirurgi -
så sjukförsäkringen betalar inte. Du måste betala för det.
Det billigaste sättet är att bränna bort den och det blir ett fult ärr.
Men vi kan transplantera hud från ditt lår -
och ersätta huden vi bränner bort från ditt bröst.
Men det tar flera månader och blir mycket dyrt."
Pojken hade inte sådana pengar.
Så han blev döpt i en simbassäng i någons trädgård i vår stad.
Och han gick ner i vattnet och kom upp igen -
utan tatueringen av djävulen.
Kan du berätta för mig hur H2O kan avlägsna en tatuering -
kan du göra dig en förmögenhet.
Säger man åt honom att dopet bara är en symbol skrattar han gott.
"Bara en symbol? Det tvättade bort djävulen från min kropp!"
Det fanns en man i vår församling som hette Roger Rogers.
En trevlig man, en ingenjörskonsulent -
som reste runt hela landet.
Han var så skicklig i fingrarna -
att han var den enda man jag träffat -
som kunde ta ett hårstrå -
och knyta en hård knut på det -
och sedan knyta upp det igen. Försök göra det när ni kommer hem!
Roger brukade roa oss med detta trick många gånger.
Han tog ett hår, lät oss knyta knut på det och dra till den så hårt vi kunde -
och sedan knöt han upp den. Mycket skickliga fingrar.
En dag grejade han med en svarv -
och en metallbit åkte rakt in i hans vänstra öga och han blev blind på det.
Men han klarade sig med sitt högra öga -
och han kunde fortsätta sitt expertjobb.
Men hans högra öga blev trött och överarbetat.
Så kom han och hans fru till vår församling.
Och de kom båda till tro mycket snabbt. De var redo för det.
Men han kom på besök några veckor senare -
och frågade vad han skulle göra.
"Jag kan inte se min fru i ögonen -
för överallt dit jag reste som ingenjörskonsult -
gick jag i säng med andra kvinnor.
Jag berättade det aldrig för min fru. Hon visste ingenting.
Jag har bekänt det nu -
men jag kan inte se henne i ögonen, för jag skäms så över vad jag varit.
Vid frukosten sitter vi alltid mittemot varandra -
vid ett litet bord i köket och jag kan inte titta på henne.
Hon vet allting nu och jag kan inte se på henne."
Jag sade: "Vet du vad du behöver, Roger?"
Och jag tog honom till Första Petrus brev, kapitel tre där det står: -
"Dopet innebär inte att kroppen renas från smuts -
utan är ett rent samvetes bekännelse till Gud."
"Vi ska döpa dig och din fru nu på söndag." Och det gjorde vi.
På söndag förmiddag gick hans fru först genom vattnet -
och stod och väntade.
Hon rusade inte iväg för att byta utan stod och väntade. För att se honom.
Han gick ner i vattnet och skrek så högt han förmådde: -
"Herre Jesus, tvätta mitt samvete rent!"
Och han kom upp ur vattnet med ett rent samvete.
Han sprang till sin fru, -
höll henne på en armlängds avstånd och såg henne i ögonen.
Det kommer jag aldrig att glömma.
Efter det var han inte alls generad -
över vad han varit. Han kunde tala om det -
som om det gällt någon annan.
Som om det varit den gamla människan, inte han. Han var ren!
Tror du Jesus vill pröva din tro -
genom att visa upp dig dyblöt inför andra människor?
Det är inte min Jesus.
Om Jesus sade att dopet är nödvändigt, och det gjorde Han -
så är det för att vi behöver det.
Och det gör något för oss som ingenting annat kan göra.
Om det fanns någon som inte behövde döpas så var det Jesus.
Men Han sade att Han ska döpas.
Och om Han gjorde det kan jag inte acceptera någons vägran.
Jag har döpt folk som var så rädda för vatten -
att de var rädda till och med för att sitta i badkaret.
Men jag har sett dem bli helade från sin skräck för vatten i dopet.
Dopet är en frälsande begivenhet.
Det är mycket mer än en symbol.
Det ger oss en obefläckad början på det kristna livet.
Jag kopplar ihop dopet med frälsningen.
Den text jag citerade från Första Petrus brevet säger att -
att dopet nu frälser dig.
Inte genom att tvätta bort smuts från kroppen -
utan genom att anhålla om ett rent samvete från Gud -
genom Jesu uppståndelse från de döda.
Så alla dessa ord börjar göra något annat.
Utgående från det jag sagt uppstår två stora frågor.
Den första är frågan om förvissning.
Vill inte Herren att vi ska vara säkra på vår frälsning?
Vill Han inte att vi ska ha en övertygelse inom oss?
Jag ska naturligtvis svara på det.
Ja, jag tror att Herren vill att vi ska vara säkra.
Jag tror att Han vill att vi ska vara säkra, ha den förvissning -
som det för med sig. Vad grundar vi emellertid vår förvissning på?
Jag är rädd att vissa kristna grundar den på Skriftens löften.
Men det är en opålitlig källa till förvissning.
Det är en syllogism. En logisk härledning.
Bibeln sade det, jag tror det, så är det.
Men är det det? Har jag trott nog?
Hur vet jag att jag verkligen har accepterat det?
Jag skulle vilja säga att vi fäst vår förvissning vid fel sak.
Vi har baserat den på Skriften.
Den tidiga kyrkan hade inte Skrifterna än, men de hade förvissning.
Den grundade sig på Anden, snarare än på Skriften.
Nya Testamentet säger oss det.
När vi vandrar i Anden vittnar Han med vår ande.
Förvissningen kommer från den Helige Ande.
Och det Han förvissar oss om -
är inte att du kommer att komma dit, utan att du är på rätt väg.
Du vandrar på den väg som leder till himlen.
Man kan vara säker på att man är på rätt väg.
Och om man hålls på den vägen kommer man fram.
Men folk vill känna sig trygga, snarare än frälsta.
Så de kräver någon sorts garanti på att de kommer fram.
Men jag tror inte att NT ger oss en sådan garanti.
Det säger att Anden vittnar med vår ande -
och vårt samvete bekräftar det.
Läs Första Johannesbrevet.
Det handlar helt om att veta -
att vi är Guds barn. Vi kan veta det.
Du kan veta vem du är -
vilken din relation till Herren är -
och veta med säkerhet att du är på den väg som leder till livet -
och inte på den breda väg som leder till döden.
Det kan du veta.
Men det är beroende av att du fortsätter i den Helige Ande.
Det första som försvinner om du kliver av vägen -
om du går din egen väg, är förvissningen.
För förvissningen finns på vägen.
Att du är på frälsningens väg som leder till härlighet.
Och den förvissningen försvinner, (tack gode Gud) -
då du viker av från vägen. Då funderar du över vad du har gjort.
"Jag har vänt åt sidan, jag har gått vilse."
Återvänd till vägen så återvänder din förvissning.
Men förvissningen handlar om var du är nu. Och det räcker.
Om du bara fortsätter längs den vägen -
så kommer du helt visst fram.
Jag tror alltså att vår förvissning innefattar vårt samvete.
Läs Första Johannesbrevet mycket noga.
Det är inte en absolut garanti.
Men det är en förvissning om att du på rätt väg.
Om du inte vill läsa i Bibeln om det -
det så läs Bunyans "Kristens resa".
Vilken härlig bok det är!
Där står det väldigt mycket om förvissning.
Den kommer till dem som befinner sig på vägen -
Frälsningens väg, på vägen till himlen.
Men i slutet på den boken -
står Kristen och hans vän -
vid Jordans strand, som i den boken står för döden -
de ser den himmelska staden på andra sidan floden -
men floden ser djup och svart ut.
Och Kristens vän -
säger att han tror sig kunna finna en annan väg till den himmelska staden -
och vänder in på en stig till vänster.
Bunyan skriver: "Då insåg jag, att det fanns en väg -
till helvetet likaväl från himmelens port..."
Jag inkluderade det citatet i min bok om vägen till helvetet.
Som en sorts motto.
Låt mig ta itu med den andra stora frågan -
som jag tror många av er ställer er nu.
Kan vi förlora vår frälsning?
Kan processen bli avbruten?
Många kristna säger att om man börjat -
och har tagit det första steget så är det där.
Man kommer garanterat till himlen. Det tror jag inte.
Och jag ska ge er några skäl till att jag inte tror det.
De är alla bibliska skäl.
Jag ska ta några av dem nu.
Jag ska bara försäkra mig om att jag ger er dem alla.
Det första skälet är att det krävs ett samarbete.
Inte bara i början av det kristna livet utan hela vägen.
Var än man hittar ett löfte om att Gud är mäktig att bevara dig -
finner man i sammanhanget en maning att bevara sig själv.
De två hör alltid samman.
En av många kristnas favoritverser finns i slutet av Judas brev: -
"Han som har makt att bevara er från fall -
och föra fram er fläckfria och jublande inför sin härlighet."
Det är ett underbart ord, eller hur? Men ändå -
tar man så ofta den versen ur sitt sammanhang.
Det omedelbara sammanhanget säger: -
"Håll er kvar i Guds kärlek."
Det finns två sidor av att bevara.
Vi bevarar oss själva och Han bevarar oss.
Det står inte att Han med säkerhet bevarar dig.
Det står att Han har makt att bevara dig.
Därför måste också du själv göra någonting.
Och det är att hålla dig kvar i Hans kärlek.
För att Han har makt att bevara. De hör ihop.
Ta Paulus vittnesbörd i hans brev till Timoteus.
På ett ställe säger han: -
"Han har makt att fram till den dagen bevara det som anförtrotts mig."
Återigen "han har makt att bevara".
Vänd på sidan och Paulus säger: -
"Jag har bevarat tron.
Jag har fullbordat loppet.
Nu väntar mig rättfärdighetens segerkrans."
Guds bevarande makt behöver människans bevarande.
De två hör ihop. På samma sätt är det med att Gud kallar -
och människor som åkallar Gud.
Båda behövs för att man ska bli frälst.
I Apostlagärningarna 2, i Petrus predikan, nämner han dem båda.
"Och det ska ske att var och en som åkallar Herrens namn ska bli frälst."
Och han nämner: "Löftet gäller er och era barn -
och alla dem som är långt borta, alla som Herren vår Gud kallar."
Guds kallelse måste möta -
det mänskliga gensvaret som åkallar Honom.
Herrens bevarande makt motsvaras alltid -
av behovet av att bevara sig själv i Honom.
Det andra jag vill säga är -
att det finns många textavsnitt i NT -
som varnar oss att inte förlora det vi har i Kristus.
80 stycken allt som allt.
Jag har räknat dem, och om du vill se en utläggning över dem alla -
skaffa min lilla bok om att vara en gång frälst, alltid frälst.
De är uppräknade och kommenterade där. 80 ställen!
Varenda författare i NT varnar oss på ett eller annat sätt.
Jag ska ge er bara ett par av de bibelställena.
Problemet är att om inte en predikant är ärlig -
så låter han bli att predika över vissa avsnitt.
Det är den stora fördelen med att predika sig igenom Bibeln.
Och genom en bok. Då måste man ta upp allting som står i den.
Men här är några av ställena.
Romarbrevet 8.
På slutet står det: "För jag är viss om att varken död eller liv, -
varken änglar eller furstar, varken något som nu är -
eller något som ska komma, -
varken makter, höjd eller djup eller något annat skapat -
ska kunna skilja oss från Guds kärlek i Kristus Jesus."
Ja, det är sant.
Men det saknas en sak i den listan. Du själv.
Det står inte att du inte kan skilja dig själv.
Det står att ingenting annat kan göra det.
Och därför, om man bara bläddrar en sida framåt -
kommer man till en av de tydligaste varningarna i NT -
som sällan predikas. Romarbrevet 11.
Där säger Paulus att -
då det gäller Israel bröts många judiska grenar av -
för att de slutade tro på Guds löften.
Och sedan säger han -
att vi inte är de naturlig grenarna utan vilda grenar som ympats in.
Ofta på den plats där de borthuggna judiska grenarna suttit.
Men han säger att Gud inte har förändrats.
Och om vi inte bevarar oss själva i Guds barmhärtighet -
så säger han till hedniska troende att de också kommer att skäras av.
Ingenting kunde vara tydligare än det.
Det är bara det att vi alltid får höra Rom 8 och aldrig Rom 11.
Vi får halva sanningen hela tiden.
Så Rom 8 försäkrar oss att ingenting annat -
kan skilja oss från Guds kärlek -
men Rom 11 gör det helt klart att vi kan skilja oss själva från Guds kärlek.
Låt oss lyssna till Jesus själv i Johannesevangeliet kapitel 15.
Jesus säger: "Förbli i mig."
En av de illusioner som vi har är att så fort man kommer till tro -
får man ett paket som det står "evigt liv" på.
Så är det inte alls.
Som Johannes säger i sitt brev: "det livet är i Hans Son."
Det är aldrig i oss.
Inte innan vår dödliga kropp iklätt sig odödlighet.
Då har vi det själva.
Men tills dess är detta liv i Hans Son -
och alla som fortsätter att ha, lägg märke till tidsformen, -
den som fortsätter att ha Sonen har livet.
Men var och en som inte har Sonen har inte livet.
Det eviga livet sitter aldrig i grenarna -
i det här livet. Det är i vinstocken.
Så Jesus säger "Förbli i mig, jag är den sanna vinstocken.
Stanna i mig, bo i mig, förbli i mig."
Annars kommer grenen att förlora sitt liv.
Den slutar bära frukt och kommer till sist att skäras av -
och kastas i elden.
Det är ett mycket allvarligt ord. Och vi lyssnar till Jesus själv här.
Och det är det Han sade: "Förbli i mig."
För grenarna har inte liv i sig själva.
Vi är den sanna vinstockens grenar. Men livet finns i vinstocken.
Inte i oss. Vi är grenarna.
Och vi hämtar evigt liv från Jesus.
Det är därför min översättning av Joh 3:16 -
som jag gav er tidigare är så relevant.
Var och en som fortsätter att tro på Honom -
kommer att fortsätta att ha evigt liv.
Det finns i Honom, inte i oss.
Jesus gjorde det alltså helt klart -
att om vi inte förblir i Honom mister vi livet.
För det är i Honom. Eller låt oss ta en annan text.
En mycket klar, stark text från Petrus andra brev.
Jag tänker inte ge er vers och kapitel, läs hela brevet.
Det är endast tre sidor långt, det klarar ni av.
Men där står det...
Jag ska inte citera det ur minnet -
för jag vill att ni ska få den exakta ordalydelsen.
Och så att ingen säger att jag förvränger Ordet.
"Om de har lärt känna vår Herre och Frälsare Jesus Kristus -
och kommit undan världens smitta -
men sedan återigen låter sig snärjas och besegras av den, -
då blir slutet värre för dem än början.
Det hade varit bättre för dem att aldrig ha lärt känna rättfärdighetens väg -
än att lära känna den och sedan vända sig bort från -
det heliga budskap som anförtrotts dem.
Det har gått med dem som det så sant heter i ordspråket: -
Hunden vänder om till sin spya, och tvättat svin vältrar sig i smutsen."
Om något bibelord är tydligt så är det det.
Om man kommit undan världens smitta -
genom att känna vår Herre och Frälsare Jesus Kristus -
och sedan går tillbaka till den, vad händer då?
Det är värre för dem än om de aldrig vetat.
Om man fortfarande är på väg till himlen men förlorar lite belöning -
hur kan det då vara värre för en? Än om man aldrig vetat?
Den enda möjliga betydelsen av de orden -
är att man blir hårdare dömd -
än man skulle ha blivit som icke-troende.
Det är inte ofta man hör sådana texter predikas över, gör man?
Människor vill bli tröstade och känna sig väl till mods -
och vill gå hem uppmuntrade.
Predikanter som inte är försiktiga väljer ut -
vilka delar av Guds Ord som de undervisar.
Jag hängav mig för många år sedan till att predika hela Guds Ord -
vad det än sade och vilket pris och följder det än hade.
Jag rekommenderar det inte som en väg till att bli en populär predikant.
Inte på något sätt.
Emellertid, genom att predika igenom Guds Ord -
har jag varit tvungen att ta itu med alla dessa mindre välkända texter -
som man ofta hoppar över.
Det är inte vad en predikant säger, det är vad han inte säger -
som säger dig mer om hans grundläggande trossatser -
och övertygelser.
Så det finns sådana avsnitt.
Det nästa jag vill tillägga -
är att den person som talade mest om helvetet var Jesus.
Och ändå är alla utom två av de varningar om helvetet som Han gav -
givna till pånyttfödda troende. Kan ni tänka er det?
Kolla upp det! Acceptera ingenting jag säger -
utan att kolla upp det i er Bibel.
Och det säger jag uppriktigt.
Om ni inte kan hitta i er Bibel det som jag undervisar -
så glöm det för Guds skull!
Spela inte ut mig mot andra lärare. Den leken ger jag mig inte in i.
Jag tycker inte om då folk frågar mig -
vad jag tycker om den ena eller den andras undervisning.
Det är vad vi tänker om Bibeln som har betydelse.
Och det är vad du själv hittar i din Bibel som har betydelse.
Men låt ingen bibellärare, mig eller någon som helst annan -
göra er blinda för något i Guds Ord som finns där.
Jag måste berätta för er om min bok The Road to Hell (Vägen till helvetet).
Har ni den till salu här?
- Nej! - Alla slutsålda? - Ja.
Han kan beställa dem åt er därborta vid bokbordet.
Jag skriver alla mina böcker med penna.
Jag har ingen nu.
Jag skriver alla mina böcker för hand, jag har ingen dator.
Jag har ingen mobiltelefon och ingen mejl-adress.
Och min son är en världsexpert inom informationsteknologin.
Och han tror jag stigit ut ur Noas ark.
Men jag är lycklig och trivs med livet.
Jag har inga sådana saker, är det inte hemskt?
I vilket fall som helst, jag hade skrivit klart manuskriptet till boken -
om vägen till helvetet som tog sin titel ur John Bunyans bok.
Och jag blev inbjuden till en manskonferens i Italien.
På Adriatiska kusten på ett hotell i Rimini.
Jag flög till Bologna flygplats.
Jag kom fram vid midnatt i mörkt ösregn.
Jag hade en svart portfölj.
I den hade jag manuskriptet till boken och anteckningarna för konferensen.
Och sedan hade jag en väska med kläder och tandborste och sådant.
Som jag har här också.
Den pastor som mötte mig på flygplatsen sade: -
"Hoppa in i bilen så sätter jag dina saker i bagageutrymmet."
Så jag hoppade in i bilen. Och vi körde i en timme till hans hus -
som nästan var granne med Pavarottis bostad -
i Modena och vi klev ur bilen klockan ett på natten.
Han lyfte ut min kappsäck och slog fast bilens baklucka.
Jag sade: "Nej, min portfölj också."
"Nej, du hade ju bara en stor kappsäck."
Och jag insåg att han inte sett den svarta portföljen -
på kärran på parkeringen. "Vi måste åka tillbaka genast, -
i den finns inte bara mina anteckningar för konferensen -
utan också manuskriptet till min senaste bok."
Vi åkte tillbaka. Inte en skymt av kärran eller portföljen.
Jag gick till hittegodsavdelningen, ingenting där heller.
Jag gick till polisen och jag kommer aldrig att glömma polismannen -
som log mot mig och sade: "Oj, du har förlorat en portfölj i Italien."
Och jag visste precis vad han menade.
"Det är det sista du ser av den portföljen."
Vi körde från Modena till Rimini följande morgon, 160 kilometer.
Och vi kom fram till hotellet.
Följande morgon gick jag ut och gick längs med stranden.
Det var en vacker morgon med blå himmel och en härlig strand.
En hund gjorde mig sällskap och vi hade en skön stund tillsammans.
Det tog ungefär en halvtimme och sedan återvände jag till hotellet.
Och utanför hotellet steg en man fram till mig -
och satte portföljen i min hand. Och gick sin väg.
Jag var så chockad att jag inte ens stoppade honom.
Jag har fortfarande ingen aning om vem han var eller var portföljen varit -
och detta var 160 kilometer borta och följande morgon.
Jag har ingen aning.
Men jag hade sagt till Herren föregående kväll -
då jag sov i ett garage i Modena -
och bad och sade: "Herre, vilken underbar möjlighet detta är -
för mig att få reda på om Du vill att den här boken ska tryckas.
Om Du vill att den ska publiceras måste Du ge den tillbaka åt mig.
Om Du inte vill att den ska gå i tryck, ge den inte tillbaka.
Jag skriver den inte en gång till!"
Och den kom tillbaka.
Så den boken är ett mirakel, tro mig.
Men den handlar om Jesus -
och det jag sade i boken som så många pastorer ifrågasätter -
var att alla utom två av Jesu varningar -
om helvetet gavs till pånyttfödda troende.
Kolla upp det!
De två undantagen är fariseerna, och till dem sade Han ifrån på skarpen.
Han varnade dem.
Han varnade aldrig syndare för helvetet. Är det inte förundransvärt?
Jag kan predika om helvetet för att jag är rädd att hamna där själv.
Det är den enda orsaken jag kan predika om det.
Jag säger inte: "Jag kommer till himlen och du hamnar i helvetet!"
Jag säger att vi alla kunde hamna där. Om vi inte är försiktiga.
Då vi börjar slå samman alla dessa saker -
och speciellt då vi kommer till texter som Hebreerbrevet, inte kapitel 6 -
även om det är en ganska hård text, utan kapitel 10 -
om att om vi avsiktligt, med vilje, fortsätter att synda -
efter att vi kommit till insikt om ljuset -
så finns det inget offer för den synden -
och vi förolämpar nådens Ande.
Och den korta texten slutar med detta förfärliga uttalande: -
"Det är fruktansvärt att falla i den levande Gudens händer."
Jag har hört så många predikanter -
säga att det är fruktansvärt att falla ut ur dem.
Jag håller med om det, men det är inte vad det står.
Det är skrivet till de troende, inte till de icke-troende.
Och det säger till dem: -
"Det är fruktansvärt att falla i den levande Gudens händer."
För, som det står i följande kapitel, "vår Gud är en förtärande eld."
Jag tänkte på det då jag besökte Sicilien.
Då planet lyfte för att återvända till London efter att jag talat där -
flög piloten oss över berget Etna.
Det är den enda levande vulkanen i Europa.
Och den hade ett utbrott.
Och British Airways piloten sade att han skulle ge oss någonting extra.
Han vände planet snett, så här, och jag var på vänstra sidan.
Och han flög i en cirkel runt öppningen där, vad kallas den?
Kratern.
Vi såg rakt ner i den glödheta, kokande lavan.
Vi kunde se lavan rinna nerför bergssidan -
och hur den bokstavligen brände ner byar på sin väg.
Jag var mycket glad då piloten rätade upp planet och styrde mot Heathrow.
För jag vet vilka luftströmmar det kan stiga upp ur kratern.
När jag såg ner där tänkte jag att det är så jag borde känna det -
då jag går på söndagsgudstjänst.
Så få människor tänker på Gud som en förtärande eld. Utom kontroll.
Inte utom Hans kontroll, men utom vår.
Uppenbarelseboken är en annan bok i Nya Testamentet -
som fick mig att ställa frågor.
För Uppenbarelseboken riktar sig helt till kristna.
Den är en varning till de kristna.
Och nyckelordet är segra, övervinna.
Och Herren ger underbara löften -
inte till alla troende utan till den som segrar.
Och ett av löftena är detta: -
"Den som segrar... jag ska aldrig stryka hans namn ur livets bok."
Om det ska betyda någonting alls är det galet att fortsätta och säga -
att om du inte segrar så kommer ditt namn ändå att förbli i boken.
Det gör löftet till rent nonsens.
Han säger att den som segrar -
ska inte få sitt namn struket ur Livets bok.
Livets bok nämns fyra gånger i Bibeln.
Tre gånger från Andra Mosebok och Psalmerna framåt.
Betoningen ligger på dem vars namn stryks ur boken.
Det är en allvarlig möjlighet, och när den boken till sist öppnas -
vill författaren till Uppenbarelsebok tro att -
alla hans läsare fortfarande ska ha sitt namn kvar i boken.
Och den nya himlen och jorden är inte utlovad till alla troende.
De är utlovade till dem som segrar.
Troende som stridit och vunnit.
Den nya himlen och den nya jorden är för segrande troende.
Inte självgoda troende.
Vi har gjort den troende till standarden, inte segraren.
Segraren är den som övervunnit frestelser på insidan -
och förföljelse på utsidan.
För det är de två saker som sätter press på oss.
Om man adderar allt det, så uppriktigt talat är synd i de troende -
mycket allvarligt.
Det måste tas på allvar.
Måste bekännas, måste tas itu med.
Håll bokföringen uppdaterad med Gud.
Det är budskapet i mitt Nya Testamente.
Var ärlig mot Gud.
Om du syndar, bekänn det!
Åtgärda det och gå vidare.
Det var allt jag ville säga om den punkten.
Kan jag säga lite om... Vad är klockan?
Ett par andra ord som jag tror är viktiga.
Jag vill tala om ordet "predestination".
Det är ett vackert ord!
Men det betyder inte förutbestämmelse.
Ofta blandas dessa två begrepp ihop. De är inte desamma.
Predestination betyder en sak och förutbestämmelse en annan.
Förutbestämmelse är att bestämma på förhand -
vad som kommer att ske, vad en person kommer att göra.
Vilket deras öde kommer att vara.
Men predestination i min definition är att förbereda ett öde för någon.
Innan de är medvetna om det.
Att förbereda ett öde.
Om personen godtar det öde som har förberetts för honom -
kan han alltid säga att han var predestinerad för det.
"Detta var förberett för mig innan jag ens tänkte på det."
Och när man blir kristen -
stiger man in i ett predestinerat öde.
Men om det logiskt betyder att Gud beslöt att du skulle bli frälst -
så måste du ta alternativet i beaktande.
Att Han låter andra hamna i helvetet, eller till och med skickar dit dem.
Det kallas dubbel predestination, -
det borde kallas dubbel förutbestämmelse.
Jag kan bäst beskriva det genom mitt eget liv.
Som pojke ville jag alltid bli jordbrukare.
Jag visste inte om det, men min far -
förberedde det ödet för mig.
Han höll på att ordna så att jag skulle få ett jordbruk då jag fyllde 21 år.
Inte att äga, men att arrendera.
Han hade ordnat allting, och jag visste ingenting om det.
Men innan jag visste om det gick jag till vår lokala pastor -
och jag sade åt honom att jag trodde att Gud ville att jag skulle bli pastor.
Jag fick reda på det på följande sätt, och det är min syn på ledning.
Jag märker att många kristna gör en stor sak av ledning.
De blir helt uppjagade över det och undrar vad Herren vill att de ska göra.
Min inställning till ledning har varit att -
jg har lovat Herren att om Han tydligt berättar för mig -
vart Han vill att jag ska gå, vad Han vill att jag ska göra -
och vad Han vill att jag ska säga så kommer jag att vara lydig.
Men Han är chefen, inte jag.
Och det är Hans jobb att säga åt mig -
inte mitt att försöka gissa vad Han menar.
Vem av er som går på jobb möter en chef som säger till er: -
"Försök gissa vad jag vill att du ska göra idag."
Man behandlar inte en jordisk chef så -
han förväntar sig inte det.
Du förväntar dig att han ska säga: "Det är det här du ska göra idag."
Om han inte på måndag kommer och berättar vad han vill att du ska göra -
antar du väl att han vill att du ska göra samma sak som på fredag?
Det är enkelt, är det inte? Han är chefen, du är hans tjänare.
Om Han vill att du ska göra något annat -
är det Hans ansvar, inte ditt, att berätta det för dig.
Så jag sade åt Herren att om Han berättade för mig -
vad jag skulle göra, vart resa, vad säga, skulle jag göra det.
Och genom Hans nåd har jag hållit min del av avtalet.
Och Han har hållit sin.
Så dagen kom då jag slutade skolan då jag var 16 år gammal -
och började jobba på bondgården och en dag frågade jag Honom...
Jag hade förresten blivit kristen då jag var 17 år gammal.
Mina föräldrars tro blev min.
Jag började predika på alla möjliga ställen. Var som helst utom i kyrkan.
Jag vågade inte predika i kyrkan, men utomhus, i pubar och på klubbar -
och nere på beachen, var än folk samlades.
Min talarstol var en ombyggd arméjeep.
En amerikansk militärjeep.
Vi bara parkerade den och stod på flaket och predikade. Det var roligt.
Ungefär 80 ungdomar slöt sig till mig för att göra samma sak.
Det var en härlig tid. Jag predikade fortfarande inte i kyrkan.
Tills jag en dag var på söndagsmiddag med en omvänd vadförmedlare.
Det är en man som tar emot vad på kapplöpningsbanan.
Han var nu omvänd och jag hade en trevlig middag med Jack -
och sedan tog vi bussen till en liten metodistkyrka i County Durham.
Där jag trodde han skulle predika.
På vägen på bussen frågade jag honom vad han tänkte predika över.
Han sade: "Jag tänker inte predika, det ska du göra."
Det var mycket mer skrämmande att tala i en talarstol än utomhus.
Då man ser på dessa sammanbitna ansikten, predikoavsmakare -
är det skrämmande.
Jag gav mitt vittnesbörd.
Jag citerade alla bibelställen jag kunde komma på -
och gav dem all min teologi, som i det skedet var ungefär så här litet -
och var klar på exakt sju minuter.
Ett rekord jag aldrig kunnat upprepa.
Där sitter en av våra tidigare församlingsmedlemmar och nickar.
Hon vet, att som min fru brukar säga: "Allmänt talat gör David."
Så säger hon.
Så jag började predika.
Och på något sätt stod glädjen i att dela goda nyheter med folk -
i konflikt med min längtan att vara jordbrukare.
Man kan vara båda. Men för mig fanns där en spänning.
Jag kommer ihåg att jag sade: "Herre, om du tydligt berättar för mig -
före middagstid idag vilketdera Du vill att jag ska vara gör jag vad Du säger."
Klockan 10.30 drack jag kaffe med en person som jobbade på bondgården -
och han sade till mig: "Du hamnar inte bakom en plog utan i talarstolen."
Jag sade: "Herre, det är inte tydligt nog." Så jag lämnade honom -
och genast jag kom ut på gatan stötte jag ihop med -
en metodistpastor som jag inte hade träffat på väldigt många år.
Han var pastor i vår församling då jag var en liten grabb.
Han såg rakt på mig och jag hälsade på honom.
Han sade: "Varför är du inte i heltidstjänst för Herren?"
Tiden är nu ungefär 11.30. Jag sade: "Det är tillräckligt klart, Herre!"
Och resultatet är att jag sitter här.
Så det är hur jag ser på ledning -
och jag har ingen aning om varför jag började tala om det!
- Predestination!
Predestination. Tre veckor efter det -
kallade min jordiske far in mig på sitt arbetsrum och sade: -
"Jag har ordnat så att du får en egen bondgård då du fyller 21."
Och jag måste säga åt honom att han var en vecka eller två för sent ute.
"Min himmelske Far hann först."
Men han var glad över det.
Mer än glad, men han sade aldrig så till mig.
Så jag var predestinerad. Om jag tagit emot lantgården -
kunde jag under resten av mitt liv ha sagt: -
"Min far predestinerade mig till att bli en bonde här." Hänger ni med?
Skillnaden var att jag var fri att säga nej -
till hans predestination.
Och därför blev det aldrig av.
Det kan man göra mot sin himmelske Far.
Han har utvalt oss i Kristus innan världens grund var lagd.
Men du kan vägra ta emot det. Han har predestinerat oss -
att bli rättfärdiggjorda, helgade, förhärligade i Jesus -
men du kan vägra ta emot det.
Man bör aldrig beskylla Gud -
för dem som vägrar ta emot Hans kallelse.
Han är inte ansvarig för dem som hamnar i helvetet. De är.
Och det tycker jag är den värsta sidan av förutbestämmelse.
I Bunyans "Kristens resa" finns det en port -
och ovanför porten står det att den som vill får komma.
Men då han går genom porten och ser bakåt -
ser han att det står "predestinerad av Gud".
Då du kommit in i Guds öde och ser bakåt -
vet du att Han predestinerade dig för det.
Och du tackar Honom för det.
Men det är inte förutbestämmelse. Han tvingade dig inte -
att acceptera det ödet eller gå in under det.
Jag tror på predestination.Jag tror Han predestinerade mig att bli predikant.
Att Han planerade allt det för mitt liv.
Och när du finner Guds plan för ditt liv -
finns där en tillfredsställelse och en uppfyllelse i det.
För du vet att Han planerade det innan du ens tänkte på det.
Jag säger inte att Han alltid kommer att placera alla i heltidstjänst.
Han kanske låter dem bruka jorden.
Som er potatisfarmare i Sydafrika gör.
Men det är livsviktigt att du finner ditt öde.
Och vet att du är predestinerad för allt som Han har för dig.
Så det är så jag ordnade det.
Då det gäller gudomlig suveränitet -
tror jag att Gud har absolut kontroll över allting.
Men Han har skapat varelser som oss -
och gett oss förmågan att motstå Honom -
och vägra ta emot erbjudandet.
Det är inte Han som får oss att vägra -
Han har gett oss friheten att göra det. Därför har Gud i sin suveränitet -
valt att begränsa den suveräniteten genom att skapa oss.
Han vill inte ha nickedockor, Han vill ha folk som frivilligt -
accepterar Hans kärlek. Som älskar Honom tillbaka. Av egen vilja.
Han ville inte skapa barn som var tvungna att älska Honom -
utan barn som skulle välja att göra det.
Inte marionetter som måste lyda snörena -
utan människor som kunde säga nej. Till och med till Gud.
Men den begränsningen, -
den självpåtagna begränsningen av Guds suveränitet, är tillfällig.
Gud har redan skrivit in dagen i sin kalender -
då den begränsade frihet vi har kommer att ta slut.
Och en av de strängaste verserna i Uppenbarelseboken är: -
"den orene [ska] fortsätta orena sig."
Med andra ord kommer det att komma en dag -
då vår möjlighet att stå emot Honom och vägra ta emot Honom -
förseglas och ingenting kan längre göras åt saken.
Då den väg vi har valt -
är den väg Han nu väljer för oss för resten av evigheten.
Och då kommer Hans suveräna vilja att påtvingas alla.
Så att Hans nuvarande begränsade vilja, begränsad av oss -
är bara tillfällig, för Gud är Gud.
Han har bara gjort det för att få en familj av fria, frivilliga, lydiga barn.
Och det får Han.
Över hela världen håller människor på att börja bli frälsta.
De stiger in på frälsningens väg -
och om de fortsätter att samarbeta med Honom -
kommer de att komma fram dit Han vill att de ska komma fram.
Jag är så entusiastisk över det.
Finns det fler ord? Jag tror jag har tagit upp de flesta av dem.
Kanske ordet "nåd" är det underbaraste av dem alla.
Den innehåller en nyans av generositet -
en nyans av givande -
men också med en underton av att ge till dem som inte förtjänar det.
Guds oförtjänta favör.
Av nåd är vi frälsta. Inte oemotståndlig nåd, utan nåd.
Gud Faderns nåd, Sonens nåd, vår Herre Jesu nåd, -
och framför allt, nådens Ande, som Han heter.
Han verkar i oss det vi aldrig kunde göra för oss själva.
Bara Gud kan göra det för oss.
Där ska jag sluta.
Låta er sluta skolan lite tidigare denna gång.