o
KARISMAATIKOT JA EVANKELIKAALISET - SANA JA HENKI YHDESSÄ
EVANKELIKAALISEN JA KARISMAATTISEN AJATTELUN YHTEISET PIIRTEET
HENGEN LAHJAT
ONKO SEURAKUNTA AINA OLLUT KARISMAATTINEN?
MIKSEIVÄT EVANKELIKAALIT OLE OLLEET KARISMAATTISIA?
SOPU ERIMIELISYYKSIIN: TEOLOGIA,PROFETIA, KASTE, KIELET, PYHÄ ELÄMÄ
KARISMAATIKOT JA EVANKELIKAALIT: OLEMMEKO VALMIITA TULEMAAN YHTEEN?
OSA 2: KUKA ON EVANKELIKAALI?
Viimeksi puhuimme karismaatikoista. Puhutaan nyt evankelikaaleista.
Tätäkin sanaa käytetään erilaisista henkilöistä.
Evankelikaaliksi sanotaan myös ei-uskovia, -
etenkin hyviä myyntimiehiä.
Hyviä taivuttelijoita ja puhujia sanotaan evankelikaalisiksi.
Joskus myös kaikkia uskovia sanotaan evankelikaalisiksi.
"Evankelikaalinen" tulee sanasta "ilosanoma", "evankeliumi".
Kaikki kristityt ovat kuulleet evankeliumin.
Haluan kuitenkin käyttää sitä tarkoittamaan tiettyjä uskovia.
Erottavana tekijänä eivät ole toimintatavat, -
vaikka evankelikaalit järjestävät isoja evankelioimiskampanjoita -
ja jakavat evankelioivia lehtisiä.
Useinhan nämä liitetään kiihkeisiin evankelistoihin.
Tutkin kahta evankelikaalisuuteen liittyvää piirrettä.
Myös evankelikaalisilla on kaksi perusperiaatetta.
Ensimmäinen periaate on evankeliumin sisällön puolustaminen
Evankelikaaliset puolustavat evankeliumia.
He pelkäävät, että evankeliumia saatetaan muuttaa, vääristää, -
ohentaa ja tehdä tehottomaksi.
Ikävä kyllä heillä on syytä pelätä sitä.
Evankelikaalit haluavat puolustaa evankeliumin perimmäisiä totuuksia.
Sana "fundamentalisti" tarkoittaa perimmäisten totuuksien puolustajaa
Sittemminhän sanaa on alettu käyttää väärin.
Evankelikaalien täytyi taistella kahdella rintamalla: -
1800-luvulla vastassa olivat ne, -
jotka lisäsivät evankeliumiin asioita.
1900-luvulla vastassa olivat ne, jotka hylkäsivät evankeliumin osia.
Kummatkin vääristävät evankeliumia.
Kirjoitusten lisääminen evankeliumiin -
on kuin matkalaukkujen pinoamista kaatuvaan veneeseen.
1800-luvulla evankelikaalit taistelivat katolisia vastaan.
1830-luvulta lähtien Englannissa vaikutti Oxfordin liike.
Siitä syntyi anglokatolisuus, joka muistutti roomalaiskatolisuutta, -
toki ilman paavin valvontaa.
Evankeliumin rinnalle lisättiin kirjoituksia.
1800-luvun alun evankelikaalit alkoivat vastustaa sitä.
Käyttöön yritettiin ottaa kahden sijaan seitsemän sakramenttia, -
uskomus kiirastuleen sekä helvetin ja taivaan välitilaan, -
rukousten lausuminen pyhimyksille, etenkin Marialle, -
pyhiinvaellukset, pyhäinjäännökset.
Evankelikaalit näkivät, että vene alkoi jo kaatua.
Evankeliumi vääristyi, kun siihen lisättiin asioita.
Se oli ensimmäinen suuri taistelu, -
jossa toisena osapuolena olivat reformoidut.
1900-luvulla evankelikaalit ovat yrittäneet torjua niitä, -
jotka yrittävät riisua pois evankeliumin totuuksia.
1800- ja 1900-lukujen taitteessa -
Saksassa syntyi korkeamman raamattukritiikin koulukunta.
Se hylkäsi Raamatusta kaiken yliluonnollisen, -
jota ei voinut järjellä käsittää.
Se johti liberaaliin raamatuntulkintaan, -
joka valikoi evankeliumin totuuksista ne asiat, -
jotka moderni ihminen pystyi hyväksymään.
Evankeliumia tulkittiin politiikan, psykologian ja sosiologian valossa.
Evankelikaalit pitivät sitä evankeliumin ohentamisena.
Evankelikaalit ovat tavanneet luetella uskonsa perustotuuksia, -
kuten Kristuksen neitseestäsyntyminen, -
Jeesuksen sijaiskärsimys ristillä, Hänen ruumiinsa ylösnousemus -
ja Hänen fyysinen paluunsa maan päälle.
Evankelikaalit korostavat Jumalan luonteen kumpiakin puolia, -
ankaruutta ja laupeutta, vihaa sekä rakkautta ja armollisuutta.
Liberaalit ovat keskittyneet Jumalan mukaviin ominaisuuksiin, -
kuten rakkauteen ja armahtavaisuuteen, -
ja unohtaneet Jumalan ankaruuden.
Liberalismin piirissä on hylätty usko helvettiin -
ja jopa taivaaseen.
Evankelikaalit haluavat puolustaa evankeliumin sisältöä.
Heille avainjae on Juud. 3: -
"uskon puolesta, joka kerta kaikkiaan on pyhille annettu."
Evankelikaalit taistelevat evankeliumin puolesta, -
jotta evankeliumin perustotuuksia ei häivytettäisi.
He uskovat, että vääristetty evankeliumi menettää pelastusvoiman
Evankelikaalit ovat sekä puolustus- että hyökkäysasemissa.
Evankeliumia puolustava haluaa myös kertoa evankeliumista.
Evankelikaalit ovat olleet evankelioinnin eturintamassa.
1800-luvulta alkaen läheteistä valtaosa on ollut evankelikaaleja.
Aina meidän aikaamme asti -
evankelikaalit ovat hallinneet lähetyskenttää -
ja tuottaneet evankelistoista suurimman osan.
Billy Graham, Luis Palau, -
D. L. Moody ja monet muut ovat nousseet evankelikaalien piiristä.
He haluavat puolustaa ja julistaa evankeliumia -
mahdollisimman monelle.
On tärkeää erottaa toisistaan evankelikaalinen ja evankelinen.
Evankelikaalinen on opillinen termi.
Evankelinen viittaa tiettyyn toimintatapaan evankelioinnissa.
Evankelikaaliset uskovat helvettiin.
He haluavat pelastaa ihmisiä menemästä sinne.
Evankeliumissa tiukimmin pitäytyvät haluavat eniten julistaa sitä.
Liberaalit ja Raamattuun kriittisesti suhtautuvat -
menettävät kiinnostuksen lähetystyöhön -
ja pelastukseen johdattamiseen.
He haluavat ennemmin palvella kuin pelastaa.
Heitä kiinnostaa avustustyö enemmän kuin saarnaaminen.
Näin määrittelen evankelikaalisen tätä opetuskertaa varten.
Karismaattisten perususkomukset ovat Hengen lahjan kokeminen -
ja Hengen lahjojen harjoittaminen.
Evankelikaalisten perustana ovat evankeliumin puolustaminen -
ja julistaminen mahdollisimman laajalle.
Olette varmasti jo nähneet, että nämä kaksi tarvitsevat toisiaan.
Karismaatikot tarvitsevat Kirjoituksia, -
etteivät he ajaudu harhaan.
Evankelikaalit tarvitsevat Hengen voimaa, -
koska evankeliumin täytyy tulla esiin myös tekoina ja merkkeinä.
Sanan julistus on mahdollista ilman Hengen voimaa, -
mutta Hengen voimaa tarvitaan tunnustekoihin ja ihmeisiin.
Ne todistavat, että evankeliumi on totta.
Tämä johtaa kysymykseen, mikseivät evankelikaalit ole karismaattisia.
Hehän pitävät Raamattua korkeimpana auktoriteettina, -
joka on Jumalan antama, erehtymätön ja määräävä.
He pitävät Jumalan Sanaa näkemystensä perustana.
Olen osoittanut, että Uusi testamentti on karismaattinen.
Mikseivät Raamatun arvovaltaan vetoavat ole karismaattisia?
Se on iso kysymys.
Englannissa ja muualla on pitkään totuttu siihen, -
etteivät evankelikaaliset seurakunnat ole karismaattisia.
Monet ovat jyrkästi ja selvästi antikarismaattisia.
Kuinka niin pääsi käymään?
Jos evankelikaali uskoo Uuteen testamenttiin, -
joka on kauttaaltaan karismaattinen, -
kuinka hän voi jättää sen huomiotta?
Vastaus on: evankelikaalit ovat saaneet vaikutteita muualtakin.
Evankelikaaliseen traditioon on hiipinyt muitakin tekijöitä.
Ne ovat sokeuttaneet heidät tietyille asioille -
ja vääristäneet näkemyksiä.
Ensimmäinen tekijä on protestanttinen reformaatio.
Monet Uuteen testamenttiin tukeutuvat evankelikaalit -
lukevat sitä reformaation valossa.
He lukevat uskonpuhdistajien silmin.
Uskonpuhdistajia olivat esimerkiksi Luther, Calvin, Zwingli -
ja Melankton.
Heidän työnsä seurauksena -
Pohjois-Eurooppa muuttui katolisesta protestanttiseksi.
He väittivät vievänsä Euroopan takaisin Raamatun ääreen.
He eivät vieneet sitä Raamatun karismaattiseen ulottuvuuteen.
Meidän täytyy kysyä, miksi.
He huomasivat, että Raamatun ilmoitukseen oli lisätty asioita, -
kuten seitsemän sakramenttia, pyhäinjäännökset, -
pyhiinvaellukset, rukoukset pyhimyksille ja usko kiirastuleen.
Tällaisten asioiden lisääminen johti siihen, -
että ihmisen uskottiin pelastuvan tekojen kautta, -
sen kautta, mitä ihminen itse pystyi tekemään.
Uskottiin, että pelastus oli ostettavissa rahalla.
Uskottiin, että kiirastulta voitiin lyhentää hyvillä teoilla -
tai ostamalla aneita.
Varat Pietarinkirkon rakentamiseen hankittiin anekaupalla.
Se suututti Lutheria niin, että hän käynnisti uskonpuhdistuksen.
Vaatimus teoista vääristi evankeliumia, -
jossa pelastus tulee yksin uskosta Jeesukseen.
Ajateltiin, että pelastus oli ansaittavissa tai ostettavissa.
Luther korosti uskoa yksin Kristukseen.
Lutherin rippi-isä von Staupitz kysyi, -
mtä Luther asettaisi pyhäinjäännösten kunnioittamisen, -
pyhimysten, pyhiinvaellusten ja aneiden sijaan.
Luther vastasi: "Kristuksen".
"Ihminen tarvitsee ainoastaan Jeesusta Kristusta."
Se oli mullistava ajatus. Siitä tuli reformaatio.
Olemme kiitollisuudenvelassa Lutherille, Calvinille ja muille, -
jotka johtivat kristikuntaa takaisin Raamatun lähteille.
He eivät kuitenkaan saaneet työtä valmiiksi.
Tietyt perinteet jäivät elämään ja jotakin olennaista heitettiin pois.
Uskonpuhdistus jäi kesken.
Jos pidämme heitä täydellisinä, meitäkin uhkaa vääristyminen.
He saivat aikaan paljon, mutta eivät riittävästi.
Jos luemme Raamattua vain uskonpuhdistajien silmin, -
emme pääse aivan Uuden testamentin lähteille, -
koska hekään eivät päässeet.
Heistä monet pitivät esimerkiksi lapsikastetta virheenä.
Luther ja Zwingli näkivät sen selvästi.
Heistä kukaan ei rohjennut lopettaa sitä.
Sen seurauksena käytäntö on säilynyt aikaamme saakka.
Siihen on selvä syykin.
Ei ole valtionkirkkoa, jossa harjoitetaan uskovien kastetta.
Valtionkirkon täytyy ottaa jäseniksi vauvat.
Kaikki protestanttiset kirkot ovat valtionkirkkoja.
Ne eivät voineet ottaa aikuiskastetta käytännöksi.
Miten tämä vaikuttaa aiheeseemme?
Uskonpuhdistajilta jäi kesken viisi seikkaa.
Niiden vuoksi evankelikaalisten on vaikea olla karismaattisia.
Uskonpuhdistajat korostivat liikaa ennaltamääräämistä.
Predestinaatio-oppi periytyi Augustinukselta.
Luther ja Calvin kannattivat vahvasti predestinaatiota.
Luterilaisuus painottaa jopa kalvinismia vahvemmin -
jumalallisen ennalta- määräämisen periaatetta.
Heidän mukaansa Jumala lähettää herätyksen, silloin kun Hän haluaa.
Voimme rukoilla sitä, mutta sitä on turha etsiä.
Heidän mukaansa Jumala päättää yksin armolahjojen antamisesta.
Niitä ei kannata anoa ja haluta.
Jumala itse päättää niistä ennalta- määrätyn tahtonsa mukaisesti.
Monet evankelikaaliset sanovat, -
että Jumala voi halutessaan antaa heille kielet, -
mutta he eivät pyydä eivätkä aktiivisesti etsi sitä.
Liiallinen Jumalan määräysvallan painottaminen -
johti siihen, että odotetaan passiivisesti, mitä tapahtuu.
Se on vain osatotuus.
Kirjoituksissa rohkaistaan rukoilemaan ja etsimään lahjoja, -
eikä käsketä jättämään asiaa Jumalan määräysvallan alaiseksi.
Paavali kehotti tavoittelemaan lahjoja suurella innolla.
Tavoitteletko samanlaisia lahjoja kuin muilla on?
Haluatko ja anotko niitä enemmän kuin mitään muuta?
Se ei ole uskonpuhdistajien opetusten ydinajatus.
Seurakunnan uudistamisen sijaan -
tämä suuntaus rukoilee herätystä tulevaksi.
He pyytävät suvereenia Jumalaa lähettämään herätyksen aikanaan -
eivätkä pyydä uudistusta nyt.
He eivät etsi sitä, mitä Jumala haluaa antaa nyt.
Toiseksi reformoijat painottivat liian vähän Pyhää Henkeä.
He asettivat Kristuksen oikealle paikalle, mikä oli hyvä asia.
Kristus asetettiin kaiken yläpuolelle.
Pyhästä Hengestä opetettiin valitettavan vähän.
Ihmiset eivät osanneet puhua luontevasti Hengestä, -
vaikka Hän on Kristuksen tavoin osa Jumalaa.
Calvinin Kristinuskon opetus -teoksessa, -
joka minulla on kahtena niteenä kotona, -
on noin sata sivua tekstiä kymmenestä käskystä -
mutta Pyhästä Hengestä on vain 15 sivua.
Uskonpuhdistajat pohtivat paljon Kirjoituksia ja Kristusta, -
mutta he unohtivat Pyhän Hengen.
Epäsuhta Calvinin teoksessa on johtanut siihen, -
että kalvinismi on taipuvainen lakihenkisyyteen -
ja lain korostamiseen vapauden kustannuksella.
Kolmanneksi uskonpuhdistajat eivät luottaneet -
Pyhään Henkeen ihmisten uudistamisessa.
He luottivat enemmän valtiovaltaan.
Kun hallitsija kääntyi protestanttiseksi, -
kaikki maan asukkaat muuttuivat kertaheitolla protestanttisiksi.
Uskonpuhdistajat eivät luottaneet Pyhän Hengen muutosvoimaan, -
vaan he kääntyivät valtiovallan puoleen.
Siksi he säilyttivät lapsikasteen.
He odottivat, että hallitsijat tuovat muutoksen, -
eivätkä luottaneet Pyhän Hengen muutostyöhön.
Kokonaisia alueita muuttui kertaheitolla protestanttisiksi -
tai katolisiksi sen mukaan, kumpaa hallitsija kannatti.
Myös Englannissa valtasuhteet muuttuivat jatkuvasti.
Osapuolet vainosivat toisiaan.
Sveitsissä on nykyään katolisia ja protestanttisia kantoneita.
Uudessa testamentissa luotettiin Pyhän Hengen muutosvoimaan.
Neljänneksi taikauskon vastustaminen löi yli laidan.
Katoliset uskoivat yliluonnollisiin ihmeisiin ja parantumisiin.
Pyhiinvaellusta ja pyhäinjäännöksiä pidettiin parantumiseen liittyvinä.
Keskiajalla uskottiin parantumisiin.
Heidän uskonsa ei kuitenkaan perustunut Pyhän Hengen voimaan, -
vaan pyhiinvaellukseen tai pyhäinjäännöksen koskettamiseen.
He etsivät parantumisia väärästä lähteestä.
Uskonpuhdistajat hylkäsivät parantumiset kokonaan -
ja heittivät lapsen pesuveden mukana.
He eivät osanneet erottaa parantamista taikauskosta.
Uskonpuhdistajat hylkäsivät parantumisihmeet -
ja pahojen henkien ajamisen.
Viidenneksi Kirjoitukset ottivat Hengen paikan heidän ajattelussaan.
He pitivät Sanan voiman ansiona sitä, -
mitä Uudessa testamentissa pidettiin Hengen aikaansaamana.
Olen yksinkertaistanut tätä asiaa, ehkäpä liikaakin.
Tämä oli uskonpuhdistajien ajatusten henki.
Se on säilynyt monien aikamme evankelikaalien käsityksissä.
Uskonpuhdistajat vaikuttavat heissä enemmän kuin he myöntävät.
He eivät ole antaneet -
Uuden testamentin vaikuttaa heissä kokonaisvaltaisesti.
He näkevät tietyt asiat hyvin selvästi, -
mutta he ohittavat tietyt asiat.
Oli olemassa reformaation "vasen siipi", "anabaptistit".
"Anabaptisti" tarkoittaa kahdesti kastavaa.
Oli myös "spiritualisteja", jotka uskoivat Hengen toimintaan.
Uskonpuhdistuksen vasemmassa siivessä -
löydettiin uudelleen Hengen lahja ja Hengen lahjat.
Valitettavasti protestanttiset uskonpuhdistajat vihasivat heitä.
Heitä vainottiin ja heidät ajettiin ulos.
Uskovan kasteen kannattajia jopa hukutettiin kuoliaaksi.
Olen seissyt Zürichissä joen rannalla paikassa, -
jossa protestantit hukuttivat anabaptisteja.
Uskon, että "vasen siipi" yritti saattaa uskonpuhdistuksen loppuun.
He kannattivat vapaakirkollisuutta, -
jossa käännytettiin yksilöitä, ei kokonaisia valtioita.
Heitä vihattiin ja vainottiin.
He ajautuivat pois Kirjoituksista ja korostivat liikaa Pyhää Henkeä.
Valtavirta korosti Kirjoituksia Hengen kustannuksella.
"Vasemman siiven" parista nousi mies nimeltä Menno Simons.
Mennoniitat ovat hänen perillisiään.
Mennoniitat vaikuttavat vahvasti evankelikaalien keskuudessa, -
vaikka mennoniitat ovat pieni kirkkokunta Englannissa.
Mennoniittojen juuret ovat "vasemmassa siivessä".
Puritaaninen saarna on toinen seikka, -
mikä selittää evankelikaalien epäilevää kantaa karismaattisuuteen
Puritaaninen aikakausi seurasi reformaatiota.
Se vaikutti vahvasti Englannissa ja Amerikassa.
Amerikka on pääosin puritaanien perustama.
Puritaanisissa kirkoissa kaiken keskipiste oli saarnastuoli.
Ihmisten odotettiin tulevan kuuntelemaan Sanaa ja saarnaajia, -
joiden painopiste oli teologiassa.
Banner of Truth Trust -kustantamo on julkaissut -
monia saarnatekstejä puritaaniselta ajalta.
Seurakunnan osallistuminen rajoittui virsien laulamiseen.
Rukoileminen ja saarnaaminen oli yksin saarnaajan tehtävä.
Seurakunnan tehtäväksi jäi kuunnella saarnaajaa -
ja elää Sana todeksi.
Seurakunnan sisällä ihmiset olivat passiivisia, vähän kuten te nyt.
Puritanismissa puhuja saarnasi muiden yläpuolelta -
ja kuulijat istuivat hiljaa ja kuuntelivat.
Tänään se käy, mutta se ei ole seurakunta.
Tästä on perintönä se, -
että isot joukot kuuntelevat yhtä puhujaa, ja vain yhden lahja toimii
Valtaosa seurakunnista on keskittynyt saarnaajan ympärille, -
ja yleisö kuuntelee hänen sanojaan.
Se on puritaanien perintöä.
Seurakunnan ei odotettu harjoittavan lahjoja.
Se jätettiin saarnaajan tehtäväksi.
Se ei ole Uuden testamentin antama kuva.
Kolmas tekijä oli dispensationalismi.
Se alkoi Plymouthin veljien keskuudessa.
Liikkeen perusti J. N. Darby, anglikaanikappalainen Dublinista.
Hän halusi yhdistää ja uudistaa seurakunnan -
Uuden testamentin mukaisesti.
He muun muassa hylkäsivät papiston ja liturgian.
He järjestivät vapaita kokouksia, -
joissa kuka tahansa voi tulla esille Hengen johtamana.
Tavallaan se oli lähellä Uuden testamentin käytäntöjä, -
mutta jos Pyhän Hengen voima puuttuu, jälki voi olla tuhoisaa.
Kun kaikki saivat käyttää lahjoja Hengen ohjaamina, -
alkoi esiintyä kielilläpuhumista ja parantumisia.
Se oli odottamatonta ja järkyttävää.
He olivat odottaneet sanoja, rukouksia ja ylistystä, -
mutta eivät hengellisiä lahjoja.
Kun Pyhä Henki sai vapauden toimia, -
hengen lahjat nousivat esiin.
Järjestettiin konferenssi, jossa tapahtumia pohdittiin.
Valitettavasti ratkaisu oli surullinen.
He ajattelivat, että heidän maineensa oli huono jo muutenkin.
He luulivat tulevansa tiensä päähän, -
jos he antavat näiden tapahtumien jatkua.
He päättivät kieltää hengellisten lahjojen käytön, -
etteivät ne aiheuta vahinkoa liikkeelle.
Se on harmi, sillä "veljet" olisivat voineet johtaa uskovat -
takaisin karismaattiseen evankelikaalisuuteen.
Päätös on varjostanut liikkeen toimintaa aina.
Vaikka kokoontumistapa on oikea, Pyhän Hengen voima katosi.
Siitä syntyi teologia, joka poikkeaa Uudesta testamentista.
Sen mukaan historia oli jaettu erillisiin aikakausiin, -
joissa Jumala kohtasi ihmistä eri lähtökohdista.
Lisäksi ajateltiin, että ikuisuudessa -
juutalaisten paikka oli maan päällä ja kristittyjen taivaassa.
Dispensationaalisessa ajattelussa historia jaettiin aikakausiin.
Pääteltiin, että apostolien aika oli erilainen kuin muut aikakaudet.
Uskottiin, että hengelliset lahjat kuuluivat vain apostolien aikaan.
Uuden testamentin kirjoittamisen jälkeen -
lahjat lakkasivat toimimasta.
Kun saatiin Raamattu, ihmeitä ei enää tarvittu.
Sairaiden puolesta kyllä rukoiltiin, -
mutta heitä ei yritetty parantaa Jeesuksen nimessä.
Dispensationalismin mukaan UT:ssa esiintyviä tapahtumia -
ei esiinny enää nykyään.
Ne kuuluivat apostoliseen aikaan.
Se on sessationistinen näkemys, -
jonka mukaan lahjat lakkasivat toimimasta.
Kirkkohistoria osoittaa, että ne eivät kadonneet.
Teoria on kuitenkin juurtunut syvälle.
Sillä on yksi vakava seuraus: kun lahjoja esiintyy, -
tähän teologiaan kasvaneet joutuvat miettimään, -
mistä lahjat ovat peräisin.
Aluksi monet ajattelivat, että ne ovat paholaisesta.
Yleisesti ja julkisesti, lehdissä, sanottiin, -
että kielet ovat saatanasta.
Mielestäni se on jo lähellä anteeksiantamatonta syntiä, -
johon uskovat saattavat syyllistyä.
Jeesuksen mukaan on anteeksiantamatonta, -
jos sanoo Pyhän Hengen työn olevan peräisin paholaisesta.
Jumala ei anna anteeksi sitä, -
että ihminen kutsuu Pyhän Hengen työtä saatanan työksi.
Nykyään monet kutsuvat ilmiöitä lihan teoksi.
He sanovat niiden tulevan ihmisestä.
He eivät kutsu niitä saatanan työksi.
Ensi jaksossa puhun kolmesta kielestä.
On olemassa jumalallisia, saatanallisia ja lihallisia kieliä.
On vaarallista kutsua niitä kaikkia saatanan työksi.
Jos ajattelee niiden loppuneen, -
vaihtoehdoksi jää sanoa, että ne ovat ihmisestä tai saatanasta.
Näiden vuoksi evankelikaalit eivät ole olleet karismaattisia -
tai he ovat olleet jopa antikarismaattisia.
Kiitos Jumalalle, koko kenttä on muuttumassa.
Ihmiset ovat alkaneet ajatella uudelleen.
Kunpa Plymouth-veljet olisivat antaneet Hengen toimia.
Niin kuin monet, hekin pelkäsivät uusia asioita.
Pelko estää näkemästä objektiivisesti.
Muistan erään naisen seurakunnasta, joka sanoi: -
"Kunpa ei tapahtuisi mitään yliluonnollista."
Kumma toive, ottaen huomioon, ketä olimme kohtaamassa!
Ihmiset pelkäävät outoja asioita, joita ei pysty hallitsemaan.
Se on iso ongelma.
Nämä kolme tekijää ovat värittäneet evankelikaalista ajattelua, -
vaikkakin ne ovat vähitellen menettämässä otettaan.
On monia hienoja evankelikaalisia seurakuntia, -
jossa on uudestisyntyneitä uskovia, -
mutta valitettavasti he eivät hyväksy karismaattisuutta.
On vielä kysyttävä, miten evankelikaalit ja karismaatikot -
suhtautuneet toisiinsa.
Miten he ovat tulleet toimeen keskenään?
Ennen 1900-lukua he eivät olleet väleissä.
Vasta 1900-luvulla karismaattinen virtaus on kasvanut niin, -
että evankelikaalisten on ollut pakko ottaa siihen kantaa.
Karismaattisia kokemuksia alkoi ilmetä heti 1900-luvun alussa.
Amerikassa Topeka- nimisessä paikassa -
raamattukoulun oppilasryhmä rukoili koko yön Jumalalta Hengen lahjaa.
Ennen aamunkoittoa opiskelijat rukoilivat jo kielillä.
Se ilahdutti koulun rehtoria, vaikka hän ei itse ollut mukana.
Se oli 1. tammikuuta 1901.
Se oli 1900-luvun ensimmäinen yö.
Samoin 2000-luvun ensimmäinen yö on 1. tammikuuta 2001.
Tiesittekö sen?
Ensimmäinen vuosi jKr. oli vuosi 1, ei 0.
Tämä sivuhuomautuksena.
Tapahtumia esiintyi Amerikassa ja Azusa-kadulla Los Angelesissa, -
Sunderlandissa anglikaanisessa kirkossa ja Norjassa.
Tämä puhkesi länsimaissa esiin 1900-luvun alussa -
melko isossa mittakaavassa.
Ennen 1900-lukua karismaatikot voitiin jättää huomiotta.
Heitä oli hyvin vähän.
1900-luvun jälkeen heitä ei voitu ohittaa.
Aluksi he olivat vähemmistö.
1900-luvun lopussa he ovat luultavasti enemmistö.
Heihin on otettava kantaa.
Olen jakanut suhtautumistavat neljään vaiheeseen.
Kutsun niitä "aalloiksi", vaikka "kolmas aalto" tarkoittaa muutakin.
Ensimmäinen aalto, 50 vuotta, oli epäilyn aikaa.
Evankelikaalit suhtautuivat hyvin epäilevästi helluntailaisiin.
Heitä ajettiin ulos evankelikaalisista seurakunnista.
He perustivat omia tunnustuskuntia.
Monet helluntaiseurakunnat on perustettu -
1900-luvun alkupuoliskolla.
Heitä ei hyväksytty valtavirrassa.
He julistivat samaa evankeliumia, neitseestäsyntymistä, -
sijaiskärsimystä, fyysistä ylös- nousemusta, Kristuksen paluuta, -
taivasta ja helvettiä, eli kaikkia evankelikaalisten perususkomuksia.
Evankelikaalit eivät hyväksyneet eritoten kahta seikkaa.
Ensimmäinen oli kaste Hengessä, -
jota helluntailaiset virheellisesti kutsuivat "toiseksi siunaukseksi".
Evankelikaalit eivät löytäneet sitä Kirjoituksista.
Toinen oli painotus kieliin, -
joita evankelikaalit eivät olleet koskaan kokeneet.
Helluntailaiset väittivät, -
että kielet olivat ainoa merkki henkikasteesta.
Eli jos et puhunut kielillä, et ollut saanut Hengen kastetta.
Evankelikaalit eivät hyväksyneet sitä, enkä minäkään hyväksy.
Taas vaarana on, että heitetään lapsi pesuveden mukana.
Uskon, että monessa asiassa kyseessä oli tyyliero.
Evankelikaalien kokoukset olivat hyvin kylmiä ja jäykkiä.
Helluntailaisilla taas melun määrä tuntui vastaavan voiman määrää.
Helluntailaisten kokoukset olivat äänekkäitä, estottomia, -
kaaosmaisia ja jopa tyylittömiä.
Erot olivat myös sosiologisia.
Helluntailaisuus sai kannatusta yhteiskunnan alemmista kerroksista.
Evankelikaalit olivat keskiluokkaa.
Tuo ero on yhä olemassa.
UT:n seurakunta ei edennyt nopeimmin -
ylimystön tai viisaiden keskuudessa, -
vaan orjien ja työläisten keskuudessa.
Evankelikaalisuudesta on tullut keski- ja yläluokkainen, -
koska se on niin älyllistä.
Helluntailaisuus tarjosi jännitystä ja toimintaa.
Se kosketti vähemmän koulutettuja.
Kyseessä olivat sosiologinen ero ja tyyliero.
Epäilys oli syvälle juurtunutta.
Valitettavasti 20 ensimmäisen ikävuoden ajan -
pidin helluntailaisia outona lahkona.
En ollut käynyt heidän tilaisuuksissaan, -
mutta minulle oli kerrottu, että melu nousi kokouksissa päärooliin.
Toinen aalto alkoi 1960-luvulla.
1900-luvun jälkipuolisko oli täysin erilainen.
Toisessa aallossa tuli suvaitsevaisuus.
Helluntailaisuus alettiin hyväksyä osaksi yhteiskuntaa.
Jopa pastorit käyttivät liperiä. Varman merkki hyväksynnästä.
Helluntailaispastoreita alettiin kutsua paikallisiin pappisryhmiin.
Heidät hyväksyttiin, kunhan he eivät pitäneet melua -
eivätkä maininneet kahta perustotuuttaan.
Heidät kutsuttiin mukaan Billy Grahamin kokoussarjoille -
ja yhteiskristilliseen toimintaan, -
kunhan he eivät tuoneet esiin omia uskomuksiaan.
Heitä suvaittiin.
Helluntailaiset ilahtuivat hyväksynnästä niin, -
että he menettivät hieman teräänsä.
Pastorit alkoivat muistuttaa papistoa.
Karismaattisia ilmiöitä alkoi yllättäen esiintyä -
1960- ja 1970-luvulla kaikissa tunnustuskunnissa, -
ei johdossa vaan alemmissa kerroksissa, -
ei päämajassa vaan kirkonpenkissä.
Yhtäkkiä ihmiset alkoivat puhua henkikasteesta.
Tämän ytimessä oli muutamia seurakuntien välisiä järjestöjä.
Yksi asia vaikutti kuitenkin enemmän kuin muut.
Se oli David Wilkersonin kirja Risti ja linkkuveitsi.
Se vangitsi kaikkien nuorten mielet.
Koko nuorten sukupolvi halusi tulla kastetuksi Hengessä.
Sitä tapahtui katolisille, anglikaaneille, -
Amerikan episkopaaleille, -
metodisteille, presbyteereille - kuvittele, kylmistä kylmimmille!
Yhtäkkiä tunnustuskunnat perustivat komiteoita, -
joissa näitä tapahtumia pohdittiin.
Tunnustuskunnilla täytyy olla komitea joka asiaan.
Kenttä alkoi muuttua etenkin katolisissa maissa -
ja kolmannessa maailmassa.
Kolmatta aaltoa kutsun assimilaatioksi.
"Kolmas aalto" liitettiin Peter Wagnerin nimeen.
Wagner oli John Wimberin kollega.
Se oli yritys assimiloida karismaattiset periaatteet -
evankelikaalisuuteen -
tai oikeastaan yhdistää karismaattinen kokemus -
evankelikaaliseen teologiaan.
Samaan aikaan katoliset assimiloivat -
karismaattisen kokemuksen katoliseen teologiaan.
Palauttakaa mieliinne karismaattisuuden kaksi periaatetta
Assimilaatiossa ensimmäinen periaate hylättiin.
Toinen periaate hyväksyttiin.
Lahjojen harjoittamisesta tuli hyväksyttyä, -
mutta Hengen lahjan kokemista ei hyväksytty.
Lahjan kokemisen tilalle asetettiin evankelikaalisuudessa kääntyminen -
ja katolisuudessa lapsikaste.
Opetettiin, että lahja saatiin täysin huomaamatta -
joko kääntymisessä tai kasteessa.
Myöhemmät tapahtumat olivat vain seurausta siitä, -
mitä oltiin aiemmin tiedostamatta saatu.
1900-luvun lopussa lahjojen harjoittaminen oli hyväksyttyä, -
mutta lahjan saamista ei hyväksytty.
Monet uskovat, että Henki saadaan tiedostamatta, -
ilman ulkoisia tai sisäisiä merkkejä, -
kääntymisessä tai kasteessa.
Myöhemmin se ilmenee lahjojen esiintymisenä.
Karismaattisuudesta vain puolet on hyväksytty.
Monet pitävät sitä kohtuullisen hyvänä saavutuksena.
Valitettavasti vain jos ensimmäistä periaatetta ei arvosteta, -
toista ei näytä tapahtuvan juurikaan.
Ne kuuluvat yhteen.
Jos Hengen lahjasta ei saarnata, lahjoja ei näytä esiintyvän.
Itse pidän kolmatta aaltoa kompromissina, -
josta puuttui jotakin ehdottoman tärkeää.
Lopulta se kadottaisi kaiken sen, mitä oli löydetty uudelleen.
Tämän opetussarjan pohjana on kirja "The Fourth Wave", -
neljäs aalto.
Uskon, että neljäs aalto on integraation aalto, -
jossa mitään tärkeää ei ole hylätty -
ja jossa kaksi suuntausta yhdentyvät kokonaan, -
siten että kummankin suuntauksen arvokkaat totuudet tulevat yhteen.
Yhdessä ne toteuttavat Jumalan tahdon.
Seuraavissa jaksoissa kerron, miten se tapahtuu käytännössä.
Mikäli tämä ohjelma kosketti sinua ja haluat tukea ohjelmien käännös- ja tekstitystyötä soita tukinumeroomme 0600-10077 (9,85 euroa + pvm) Nordea: 111230-342789 viite: 7744 OKH 1376A
Suomennos: Marianne Tenetz