o
PALUU UUDEN TESTAMENTIN SEURAKUNTAAN 1/5
Hei! Kiitos, että liityit seuraamme.
Tänään aiheenamme on Uuden testamentin seurakunta.
Tervehdin myös kaikkia TV-katsojia.
Valitsin tämän aiheen, koska uskon, -
että Suomi tarvitsee paluuta Uuden testamentin seurakuntaan.
Ensimmäisessä jaksossa käsittelen kirkkohistoriaa.
Se saattaa kuulostaa tylsältä, mutta on hyvä tuntea historia.
Suomen ja Britannian seurakunnista suurin osa -
elää 1500-, 1600-, 1700- tai 1800-luvulla.
Muutama seurakunta elää 1900-luvulla, -
mutta mehän elämme 2000-lukua. Tilanne on aivan eri.
Sen tähden seurakuntaelämää on muutettava melkoisesti.
Ajan lisäksi on otettava huomioon maantieteellinen sijainti.
Eurooppa on ainutlaatuinen maanosa.
Eurooppa on ollut kristitty lähes kristinuskon alkuhetkistä.
Paavalihan tuli nykyisen Turkin alueelta Eurooppaan.
Eurooppa on siis kristitty maanosa, -
mutta asumme jälkikristillisessä maanosassa.
Se on uusi tilanne.
Suomi ja Englanti eivät ole enää kristittyjä maita.
Maamme olivat tiettyyn rajaan asti maita, jossa kristillisyys vaikutti
Nyt tilanne on muuttunut.
Todistamme kristikunnan loppua.
Kristikunta-sanassa yhdistyvät sanat "kristitty" ja "valtakunta".
Euroopassa on vuosisatojen ajan ollut kristittyjä valtakuntia.
Nyt se on loppu. Jäljellä on enää rippeitä.
Meidän seurakuntaelämämme on muututtava paljon.
Käydään läpi hieman kirkkohistoriaa.
Kristinuskon 300 ensimmäisen vuoden ajan -
kirkko ja valtio olivat vihollisia.
Rooman valtakunta vainosi kristittyjä 300 vuoden ajan.
On mielenkiintoista, että kirkko kasvoi ennätyksellisen nopeasti -
ja vaikutti yhteiskuntaan voimakkaasti vainojen aikana.
Se on totta monissa maissa nykyäänkin.
Seurakunta kasvaa nopeimmin siellä, missä sitä vainotaan.
Ensimmäisen 300 vuoden ajan kristinusko oli laiton uskonto.
Eräs syy oli se, ettei se sopinut muiden uskontojen sekaan.
Rooman uskonto perustui synkretismiin, -
uskontojen sekoittumiseen.
Roomassa on valtava temppeli, jota kutsutaan Pantheoniksi.
Sana "pantheon" merkitsee "kaikkia jumalia".
Rakennusta voi käydä katsomassa Roomassa.
Temppelin muurissa on syvennyksiä.
Kun roomalaiset valtasivat uusia alueita, -
alueen jumalaa esittävä patsas asetettiin esille Pantheoniin.
Juutalaiset kieltäytyivät. He pitivät kiinni yhdestä Jumalastaan.
Juutalaiset saivat erityisluvan. Heidät luokiteltiin ateisteiksi.
Sillä tavalla juutalaiset saivat kierrettyä sääntöä.
Roomalaiset eivät siksi vainonneet juutalaisia.
Aluksi kristinuskoa pidettiin juutalaisena lahkona.
Pian kävi selväksi, etteivät kristityt olleet juutalaisia -
ja että kristinusko oli uusi uskonto.
Kristinuskosta tuli "religio illicita", laiton uskonto.
Kristinusko ei saanut laillista asemaa.
Ensimmäisen 300 vuoden ajan kirkko toimi maan alla.
Kristityt kärsivät valtavasti. Monet menettivät henkensä.
Kreikan kielellä "marttyyri" tarkoitti alunperin todistajaa.
Sitä alettiin käyttää todistajista, jotka olivat valmiita kuolemaan.
Nykyään "marttyyri" on joku, joka on valmis kuolemaan uskonsa takia.
Nuo ajat ovat tulleet takaisin.
Tiedättekö, kuinka moni kristitty kuoli uskonsa vuoksi viime vuonna?
Jos sanoisin 3000, olisitteko järkyttyneitä?
Mitä ajattelisitte, jos sanoisin 30 000?
Jos sanoisin 300 000, mitä ajattelisitte?
Viime vuonna 268 000 henkilöä kuoli Jeesuksen takia.
Sitä ei tule edes ajatelleeksi, ellei sitä tiedä.
Marttyyrikuolemia oli eniten muslimimaissa, -
kuten Indonesiassa, Iranissa, Irakissa, Sudanissa -
ja Pohjois-Nigeriassa.
Kristityksi kääntyminen voi merkitä näillä alueilla hengenlähtöä.
Se oli arkipäivää alkuseurakunnan kristityille noin vuoteen 300 asti.
Uuden testamentin seurakunta oli samassa tilanteessa.
Seuraavan sukupolven kristityt kokivat samaa painetta.
Sanon teille, että tuo sama paine tulee tännekin.
Se tulee kaikkialle 2000-luvun ensimmäisen vuosisadan aikana.
Meidän on valmistauduttava.
Meidän on muututtava seurakunnaksi, joka kestää sellaisen paineen.
Se ensimmäisestä 300 vuodesta.
Sitten keisari Konstantinus kääntyi kristinuskoon, -
tai siltä se ainakin kuulostaa. Ei tiedetä, mitä se hänelle merkitsi.
Konstantinus näki taivaalla näyn, -
joka kehotti häntä valloittamaan ristin tai Kristuksen nimessä.
Konstantinus sanoi olevansa kristitty.
Sen myötä kristinuskosta tuli virallinen uskonto.
Ensi kertaa kristinuskolla oli sotilaallista ja poliittista valtaa
Niiden avulla voitiin edistää ja suojella kristinuskoa.
Kun kristinuskosta tuli virallinen valtionuskonto, -
kaikkien piti tulla kristityksi ja käydä kirkossa.
Se nähdäkseni teki kirkoista maallistuneita.
Se kasvatti seurakunnan jäsenmäärää, -
mutta en ole varma jäsenistön laadusta.
Joukot tungeksivat kirkkoon seuraten keisaria.
Sen vastaliikkeenä kasvoi luostarilaitos.
Se oli vastalause maallistuneelle kirkolle.
Ihmiset vetäytyivät erämaahan pakoon maallistuneesta kirkosta.
Heistä tuli erakkoja. He perustivat omia yhteisöjään.
Perustettiin erilaisia munkki- ja nunnalaitoksia.
Ihmiset vetäytyivät maallistuneesta kirkosta ollakseen "pyhiä".
Se ei ollut paras tapa.
Maailmasta vetäytyminen ei ole Jeesuksen tahto.
Jeesus rukoili, että "olisimme maailmassa, mutta emme maailmasta".
Jeesus myös sanoi, että tulisimme kärsimään.
Konstantinus kielsi ensimmäisenä juutalaisuuden.
Juutalaiset kärsivät ensimmäisinä siitä, -
että kristinusko sai virallisen aseman.
Valitettavasti antisemitismi on rehottanut kirkossa siitä lähtien.
Kirkko on häpeäksemme vainonnut juutalaisia vuosisatojen ajan.
Jumalan kiitos tuo asia on alkanut muuttua.
Seuraavan 1700 vuoden ajan kirkko ja valtio olivat yhteenliitettyjä.
Ne kuuluivat yhteen. Ne vaikuttivat toisiinsa.
Jokainen Euroopan valtio oli virallisesti kristitty.
Maa toisensa jälkeen omaksui kristinuskon.
Monet kristityt odottivat Jeesusta takaisin vuonna 1000.
Maa toisensa jälkeen päätti muuttua kristityksi.
Niiden joukossa olivat mm. Puola ja Islanti.
Olin Islannissa kuukausi sitten. Muistutin heitä siitä.
Kristinuskosta tuli virallinen uskonto.
Ihmiset eivät päättäneet kääntyä kristityiksi.
Valtion johto päätti, että valtiosta tulee kristitty.
Valtion alamaisten piti mukautua päätökseen.
Se synnytti nimellistä kristillisyyttä.
Ihmiset sanoivat olevansa kristittyjä ja kävivät kirkossa.
Harvalla oli tietoa todellisesta kristinuskosta.
Kristinuskosta tuli hyvin ammattimaista.
Kirkkoa alkoivat hallita ammattipapit ja johtajat, -
jotka olivat saaneet yliopistokoulutuksen.
Papiston ja kansan välille syntyi jyrkkä ero.
Kirkosta puhuttaessa syntyi mielikuva ammattipapeista, -
jotka paimensivat maallikoita.
Tätä jatkui 1700 vuotta.
Monien mielissä herää kysymys uskonpuhdistuksesta.
Protestanttinen uskonpuhdistus ei muuttanut mitään, -
mitä tulee valtion ja kirkon suhteisiin.
Valtionjohtajat valitsivat kansalaisille uskonnon.
Martti Luther taivutteli Euroopan maiden johtajia -
omaksumaan protestanttisen uskonnon.
Asukkaiden piti omaksua protestanttinen usko.
Järjestely kirkon ja valtion kumppanuudesta pysyi vallalla.
Silloin kristikunta alkoi hallita Eurooppaa.
Eurooppa oli täysin kristitty.
Protestanttinen kirkko oli hallitseva Pohjois-Euroopassa.
Katolisuus oli valtauskonto Etelä-Euroopassa.
Kirkko ja valtio kävivät keskinäistä valtataistelua.
Joskus vallassa oli Pyhän keisarikunnan hallitsija.
Toisinaan valtaa piti paavi.
Paavi ja keisari kävivät valtataistelua.
Paavin vaakunassa on yhä kaksi avainta ristissä.
Kultainen avain merkitsee kirkon johtajuutta.
Hopeinen avain merkitsee valtion johtajuutta.
Vatikaani on samanaikaisesti valtio ja kirkko.
Tämä oli malli 1900-luvulle saakka.
Suomessa syntynyttä pidetään kristittynä luterilaisena.
Siksi maassa, jossa on valtiokirkko, -
vauvoista suuri osa kastetaan.
Heidän katsotaan kuuluvan valtioon ja kirkkoon.
Mikään valtiokirkko ei ole pystynyt ottamaan käyttöön uskovien kastetta
Valtiokirkko ei voi sanoa, että seurakunta koostuu vain uskovista.
Sen on sanottava, että seurakunta koostuu alueellaan syntyneistä.
Muslimimaassa synnytään muslimiksi.
Hindumaassa synnytään hinduksi.
Se on ominaista valtionuskonnoille.
Tavallisesti vainotaan niitä, jotka eivät sovi järjestelmään.
Muita uskontoja sorretaan maissa, -
joissa tietyllä uskonnolla on virallinen asema.
Muiden uskontojen on vaikea järjestäytyä.
Tuo kaikki on nyt kuolemassa ja romahtamassa.
Valtiokirkot ovat katoamassa.
Ne pysyvät pystyssä vain valtion tuella.
Suomen valtiokirkossa palkat maksetaan verotuloista.
Se synnyttää keinotekoisen tilanteen.
Seurakunta voi olla hyvin pieni, mutta sen henkilöstökoko on suuri.
Tilanne on keinotekoinen ja todellisuutta vastaamaton.
Kirkko on henkitoreissaan, -
mutta se säilyy hengissä valtion tuen avulla.
Kun kristikunta kuolee, kristinusko menettää etuoikeutensa.
Kristityssä maassa kristityillä on etuoikeuksia.
Valtio ei vainoa meitä. Meitä ei pidetä vihollisina.
Kirkolla on merkittäviä taloudellisia etuoikeuksia, -
jos valtio on virallistanut kristinuskon valtionuskonnoksi.
Englannissa pappien palkkoja ei makseta verotuloista, -
mutta kirkoilla on avustusjärjestön asema.
Niillä on huomattavia verovapauksia.
Kirkolle tehdyt lahjoitukset ovat vähennyskelpoisia, -
koska kirkko on virallisesti avustusjärjestö.
Tällaiset etuudet poistuvat.
Tulevaisuudessa valtio lakkaa tukemasta kirkkoa.
Kirkon etuudet poistetaan.
Kristikunta hiipuu ja kuolee 2000- luvun ensimmäisellä vuosisadalla.
Sanokaa minun sanoneen, valtiokirkko häviää Suomestakin -
tällä vuosisadalla, ellei Herra tule takaisin.
Seurakunnan on alettava elää omavaraisesti.
Sen on huolehdittava itsenäisesti hallinnostaan ja kasvustaan -
omalla kustannuksellaan ja tavallaan.
Ympyrä sulkeutuu 2000-luvun ensimmäisellä vuosisadalla.
Olemme palaamassa alkuseurakunnan tilanteeseen.
Tämä ei ole uusi eikä myöskään vanha tilanne.
Missä tahansa Euroopan tai Amerikan ulkopuolinen maassa, -
jossa valtionuskonto ei ole kristinusko, -
kristillisen seurakunnan täytyy muistuttaa UT:n seurakuntaa.
Siellä kristityt ovat vainottu vähemmistö.
Tämä on yleistä monissa maissa.
Olen ollut säännöllisesti yhteydessä viime viikkojen aikana -
Burman kristittyjen kanssa.
Nykyään maa tunnetaan Myanmarina. Olen tottunut Burma-nimeen.
Trooppinen sykloni aiheutti Burmassa tuhoa.
Monet kristityt menettivät myrskyssä kotinsa.
Pastorit yrittävät pitää seura- kuntaa koossa kaaoksen keskellä.
Sain joku päivä sitten valokuvia, -
jossa kristityt keräävät viidakosta risuja.
Sain valokuvan kaksi päivää ennen Suomeen saapumista.
Risujen kerääminen on ainoa työ, joka on sallittu kristityille.
He myyvät risut polttopuiksi.
Kristityt eivät saa mennä kouluun eivätkä hankkia koulutusta.
Kristittyjen täytyy nähdä lastensa kasvavan kerjäläisiksi.
He keräävät risuja viidakosta henkensä pitimiksi.
Sitä jatkuu, olipa syklonia tai ei.
Sykloni on aiheuttanut kaikille paljon vahinkoa, -
mutta hallitus varmistaa, että kristityt kärsivät eniten.
He eivät saa avustuksia.
Burmassa ollaan Uuden testamentin tilanteessa, -
kuten monessa muussakin maassa, johon olen jatkuvasti yhteydessä.
Kiitos Herralle, että niissä maissa on Uuden testamentin seurakuntia.
Ne muistuttavat ensimmäisen 300 vuoden ja UT:n seurakuntia.
Vain UT:n seurakunta voi selvitä niissä olosuhteissa.
Kerron vielä, mitä tapahtuu.
Ensinnäkin kristityt siirretään yhteiskunnan ytimestä syrjään.
Meistä tuntuu jatkuvasti, että meitä sysätään syrjään -
ja jätetään yhteiskunnan ulkopuolelle.
Me muutumme enemmistöstä vähemmistöliikkeeksi.
Seurakuntaelämän ylläpitämisen sijaan alamme tehdä lähetystyötä.
Tulemme olemaan lähetyskentällä.
Meistä kaikista tulee lähettejä.
Emme mene pimeään Afrikkaan lähetystyöhön.
Olemme lähetystyössä siellä, missä olemme.
Kohtaamme muita uskontoja siellä, missä elämme.
Siirrymme ensisijaisuuden aikakaudesta moniarvoisuuteen.
Moniarvoisuus korostaa sitä, että on opittava elämään toisten kanssa.
Moniarvoisuuden oppi on vallannut alaa Englannissa.
Kenelläkään ei ole yksinoikeutta uskoon tai mihinkään muuhunkaan.
Se pitää kristinuskoa henkilö- kohtaisena uskona, -
jota saa harjoittaa, ellei yritä taivuttaa muita kristinuskoon.
Se korostaa monikulttuurisuutta ja eri kulttuurien hyväksymistä.
Me tulemme kohtaamaan vainoja.
Siirrymme turvallisesta asemasta epävarmaan asemaan, -
jossa täytyy olla valmistautunut kärsimään.
Aloin puhua tästä kymmenen vuotta sitten Britanniassa.
Kysyin pastoreilta, valmistavatko he kansaa kärsimyksiä varten.
He pitivät minua hulluna. Enää asia ei naurata heitä.
Ensi kertaa elinaikanani ihmisiä viedään vankilaan, -
koska he julistavat evankeliumia Englannin toreilla.
En uskonut näkeväni sitä päivää.
Odotin, että muualla voi niin käydäkin, mutta ei Englannissa, -
jossa kuningatar on sentään kirkon johtaja.
Vaino muuttuu julkisemmaksi.
Englannissa säädetään yhä enemmän kristinuskon vastaisia lakeja.
Syrjintää kieltäviä lakeja käytetään kristittyjä vastaan.
Olemme menettämässä sananvapauden Englannissa.
Jos esitän huomautuksia, joita joku pitää loukkaavina, -
minun katsotaan syyllistyneen rikolliseen tekoon.
Jos ja kun puhun islamia vastaan ja muslimi loukkaantuu sanoistani, -
minut voidaan pidättää ja minua voidaan syyttää rikoksesta.
Olemme suuntaamassa hyvin erilaiseen tilanteeseen, -
jossa tulemme kohtaamaan kärsimystä -
ja jossa tunnemme jäävämme yhteiskunnan ulkopuolelle.
Yhteiskunta tulee pitämään meitä epäkelpoina.
Aluksi meitä asetetaan noloon asemaan, ja siinä kaikki.
Jos joku puhuu Englannissa uskostaan julkisesti, -
häntä pidetään tahdittomana ja järjettömänä.
Uskostaan pitää vaieta, jos haluaa olla yhteiskunnan hyväksymä.
Ensimmäisessä vaiheessa kohtaamme julkista nolaamista.
Matkustin taksilla lentokentälle toissapäivänä.
Taksinkuljettaja kysyi työstäni. Kerroin olevani saarnamies.
Sen jälkeen taksiin laskeutui kuolemanhiljaisuus.
Olimme jutelleet tauotta hänen työstään ja muista asioista.
Heti kun mainitsin uskonnon, keskustelu tyrehtyi.
Hän vaikutti mukavalta englantilaismieheltä, -
mutta häntä nolotti.
Hän yritti epätoivoisesti löytää jotakin yhteistä -
keksimällä jutunjuurta kaukaisesta sukulaisestaan, joka kävi kirkossa.
Se oli vaivaannuttavaa.
Olen kristitty!
Hän oli tyypillinen englantilaisen yhteiskunnan edustaja.
Englannissa ei sovi puhua uskosta julkisesti.
Uuden testamentin kristityt olivat samassa tilanteessa.
He olivat ulkopuolisia.
He olivat taivaan kansalaisia ja muukalaisia täällä.
Ympyrä on sulkeutumassa Pohjois-Euroopassa.
Olemme palaamassa ensimmäisiin vuosisatoihin -
ja Uuden testamentin tilanteeseen.
Meidän täytyy siksi palata Uuden testamentin seurakuntaan, -
muuten emme säily hengissä.
Tämä oli taustaksi tuleville luennoillemme.
Meidän täytyy kysyä, millainen oli Uuden testamentin seurakunta.
Miten se selviytyi kovien paineiden alla?
Miten he selviytyivät muukalaisina ja ulkopuolisina?
Miten seurakunta onnistui siinä tilanteessa kasvamaan -
ja levittämään evankeliumia?
On merkillistä, että seurakunta kasvaa silloin, kun sitä vainotaan.
Kun seurakunta elelee mukavasti, se rappeutuu.
Mitä suurempi paine ulkopuolelta, sitä vahvempi sisäinen kasvu.
Paholainen tietää sen.
Jos se hyökkää seurakuntaa vastaan ulkopuolelta, -
seurakunta vahvistuu.
Paholainen voi tuhota seurakunnan vain sisältä päin mädättämällä.
Niin on käynyt monille seurakunnille.
Niin voi käydä myös meille.
Käymme selviytymistaistelua, mutta me voitamme ja kasvamme, -
jos palaamme Uuden testamentin seurakuntaan.
Tämä oli pikakatsaus historiaan.
Ensimmäiset 300 vuotta: vainoa ja kasvua.
Seuraavat 1700 vuotta: kirkon ja valtion yhteiseloa.
Se teki paljon vahinkoa.
Tuo järjestely ei enää kestä.
Nyt 2000-luvun ensimmäisellä vuosisadalla palaamme alkuun, -
takaisin Uuteen testamenttiin ja kärsimyksiin.
Lopetan luennon seuraaviin sanoihin: -
Kärsivä seurakunta on normaali seurakunta.
Täällä Pohjois-Euroopassa se tuntuu oudolta, -
mutta Uuden testamentin uskoville se oli normaalia.
Jeesuksen todellinen seuraaja tulee kohtaamaan kärsimyksiä.
UT:n uskovat pitivät uskon vuoksi kärsimistä kunnia-asiana.
Intiassa eräässä rukouskokouksessa -
rukoiltiin Tiibetin kärsivän seurakunnan puolesta.
Eräs nainen rukoili: -
"Herra, miksi he saivat kunnian kärsiä mutta minä en?"
Nainen oli Uuden testamentin uskova.
Ensi kerralla pohdimme, millainen on Uuden testamentin seurakunta.
Suomennos: Marianne Tenetz