ISLAMS UTMANING TILL DE KRISTNA
Rättfärdighet Del 6/6
Jag antar att en del av er gissat vad det tredje ordet på "R" är.
Jag har nämnt det tidigare.
Det är tre områden som jag upplevde Gud sade är svaga -
och vi måste göra starkare för att möta framtiden.
Det tredje ordet är "rättfärdighet".
Islam, judendomen och kristendomen är överens om tre saker.
För det första: Gud är rättfärdig i sig själv.
Han är en rättfärdig Gud.
För det andra: Han begär att Hans folk ska vara rättfärdigt.
Han vill att vi ska leva rätt.
Alla religioner lär att det finns ett rätt sätt att leva.
Att leva som Gud vill.
För det tredje: Han kommer att döma de orättfärdiga.
Och straffa dem.
Han kommer att döma enligt våra verk, vad vi har gjort här i livet.
Dessa tre religioner, som ofta klumpas ihop som "monoteistiska" -
är överens om dessa tre fakta: -
Gud är rättfärdig.
Han kräver att vi ska vara rättfärdiga.
Han kommer att döma de orättfärdiga.
Men sedan blir olikheterna stora.
Det är så långt man är överens, och det är inte på långa vägar nog.
Det finns två väldiga meningsskiljaktigheter -
speciellt mellan de två religioner vi ser på nu, islam och kristendomen.
Två väldiga skillnader och oenigheter.
Den ena är en gradskillnad, den andra en artskillnad.
Men de gör att religionerna radikalt skiljer sig från varandra.
Skillnaden i grad gäller standarden för, måttet på rättfärdighet.
Enkelt uttryckt: hur goda måste vi vara -
för att godkännas som rättfärdiga människor?
Jag var fältpräst i brittiska flygvapnet i tre års tid.
Jag var hade ansvar för "det udda gänget" -
dvs. "andra trossamfund".
Så när några hundra man anlände till utlandet -
tog fältprästerna emot dem -
och engelska kyrkans präst fick välja först.
Han gick iväg med sig alla som var döpta till anglikanska kyrkan.
De flesta följde honom.
Den romersk-katolska prästen fick sedan alla med irländsk brytning.
Och jag fick alla som blev kvar.
Baptister, metodister, men också agnostiker och ateister.
Jag tyckte om att vara präst för ateister. Det var en unik position.
Jag brukade säga tre saker till dem. För det första: -
Ni är troende. Ni har mycket starkare tro än jag har.
Att tro att allt detta uppstod ur intet av sig själv -
det är en häpnadsväckande tro.
Jag kan tro att någon gjorde det, men att tro att ingen gjorde det ...
Ni är troende. Grattis!
Sedan brukade jag säga att om ni dör, medan jag har ansvaret för er -
så lovar jag högtidligt att inte nämna Gud på er begravning -
inte läsa Bibeln, inte be -
absolut inte sjunga psalmer -
jag kommer bara att säga: "Den här mannen är död och borta."
Jag märkte att fastän de gladeligen levde som ateister -
var de inte lika villiga att dö som ateister. Det vore ett hasardspel.
Sedan brukade jag fråga dem hurdan Gud det var de inte trodde på.
Och varje gång kunde jag säga: "Du har gjort mig till ateist.
Jag tror inte heller på en sådan Gud."
Döm ingen ateist innan du vet hurdan Gud han uppmanats tro på.
Det fanns kanske 100 personer av andra kyrkosamfund.
Jag brukade fråga: "Hur många av er är metodister?
Hur många baptister, presbyterianer, frikyrkliga?
Frälsningsarmén? Plymouthbröder?"
Och med samma tonfall frågade jag: "Hur många kristna?"
De blev totalt konfunderade.
De såg på varandra för att kolla om någon vågade räcka upp handen.
"Ni svarade på de andra frågorna. Hur många kristna?"
Ibland kunde någon räcka upp handen med ett flin.
Och jag kunde genast se att han verkligen var en kristen.
Men oftast var de bara bestörta.
Då brukade de säga åt mig: -
"Vad menar pastorn med en kristen?"
"Berätta ni det för mig?" sade jag.
Och varje gång sade de att det var någon som höll de tio budorden.
De måste ha lärt sig det i söndags- skolan eller sett det på en kyrkvägg.
Jag gick med på att en kristen är en som håller de tio budorden.
"Hur många kristna finns det alltså här?"
Ingen gav sig tillkänna.
Sedan fortsatte det alltid på samma sätt.
Någon sade: "Men ingen kan hålla alla tio, det är omöjligt."
Så jag sade: "Hur många måste man hålla för att var en kristen?"
Och alla sade alltid "sex av tio".
Så jag gick med på det också.
"Hur många kristna har vi då här?"
Och det ledde till en underbar diskussion.
Och jag fick berätta om ett helt annat sätt att se på frågan.
Det är intressant att de valde sex av tio.
De trodde Gud skulle godkänna dem som hade 60 % rätt svar.
Och det är precis så som islam fungerar.
På domedagen finns där en jättelik vågskål.
De goda gärningarna sätts i ena vågskålen och de onda i den andra.
Och resultatet avgör om du hamnar i paradiset eller helvetet.
Om de goda gärningarna väger mer än de onda kommer du till paradiset.
Om de onda gärningar väger mera vet du vart du hamnar.
Du kan också hoppas att Gud är överseende den dagen -
och barmhärtig och nådig.
Det är förbluffande hur många britter som tror att det är så Gud dömer.
Att det beror på hur många goda gärningar och hur få onda man gjort.
De vägs sedan mot varandra.
Så länge man uppnått en rimlig standard...
Många tror att kristendom innebär att göra sitt bästa och Gud förlåter resten.
Att Han vill att du gör så mycket gott som möjligt -
men förlåter det du inte klarar av.
Det är så långt från sanningen som man kan komma.
Kristendomens standard är mycket högre.
Standarden för rättfärdighet i Nya Testamentet är mycket hög.
Mycket högre än någonting i Koranen.
Den är så hög att det är omöjligt att nå den.
För att bli godkänd av Gud måste man ha 100 % rätt.
99 % räcker inte för Gud, för att inte tala om 60 %.
Dessutom kommer Han att döma oss, inte enbart för våra gärningar -
men också för våra ord, tankar och känslor.
Jesus sade att varje lättvindigt ord, varje oförsiktigt ord -
har skrivits ner i boken och tas fram på domedagen.
Jag tror ingen av oss skulle vilja att allt de sagt spelades upp för oss alla.
Speciellt inte vad vi sagt om andra människor.
En filosof har sagt att om alla visste vad alla sagt om alla andra -
skulle det inte finnas två vänner kvar i hela världen.
Vilken standard! Blotta tanken på äktenskapsbrott räknas sade Jesus.
Och Han inkluderade också omgifte efter skilsmässa.
Det är ingen som predikar om det i dag.
Jesus sade att inte endast mord räknas. Om man hyser sådant förakt -
för en annan människa att man kallar henne idiot är man en mördare.
Man kan alltså mörda människor genom ilska, genom förakt.
Jesus var strängare än Mose som tog hänsyn till -
Israels hårda hjärtan. Jesus tog ingen hänsyn till det.
Han insisterade på en rättfärdighet hos sina efterföljare -
som överträffade fariséernas rättfärdighet -
som var den högsta rättfärdighet man kände till i judiskt liv och leverne.
Paulus själv hade prövat på den vägen.
"I rättfärdighet genom lagen en oklanderlig man." (Fil 3:6)
Jesus sade att man måste vara ännu bättre för att komma in i himmelriket.
Ingen religiös lärare har satt en högre standard -
för vår rättfärdighet än Jesus.
Vet ni hur folk slingrar sig ur det i dag?
De säger att Jesus predikade ideal.
Ordet "ideal" finns inte i Bibeln. Det kommer från grekisk filosofi.
Men även i anglikanska kyrkans debatter om homosexualitet -
omgifte, skilsmässa, använder de hela tiden det ordet.
"Guds ideal är heterosexualitet.
Guds ideal är livslångt äktenskap."
Vad betyder ordet "ideal" där?
Det förmedlar en idé om ett mål man siktar på, men knappast når upp till.
Bara att säga: "Vi lever inte i en idealisk värld" urvattnar idealet.
Jesus talade inte om "ideal".
Han fastställde normer.
Han sade: "Så här förväntar jag mig att ni ska leva."
Fariséerna klarade av det.
De gav tionde, de fastade, de gjorde allting.
De bad i gathörnen utan att vara generade.
Jesus beskrev en man som tackade Gud för att han inte var som andra.
Han fastade två gånger i veckan och gav tionde av allting.
Och det var allt sant.
Men han nådde inte upp till Guds standard.
Från min barndom kommer jag ihåg en predikant som talade om tre män -
som ute på en klippa blivit omringade av tidvattnet.
En man sade att han trodde sig kunna hoppa iland -
över det virvlande vattnet.
Han tog sats och hoppade, men landade ca två meter från stranden.
Den andra mannen, yngre och i bättre kondition, försökte också.
Han gjorde sitt bästa och landade bara en meter från stranden.
Den tredje mannen var en idrottsman, och han visste vad han gjorde.
Han var så här nära.
Men de drunknade alla.
Jag har aldrig glömt den berättelsen.
Predikanten sade: "Synd är att sakna härligheten från Gud."
Det spelar ingen roll hur mycket som saknas.
Man blir underkänd.
Det här är ganska hårt, eller hur?
Jesu måttstock för rättfärdighet är helt enkelt för hög för oss.
Det är omöjligt.
Läs t.ex. bara bergspredikan!
Försök sedan säga: "Jag har gjort precis allting.
Kryssat för allting - det är så jag har levt." Du skulle inte våga!
Det är den första stora skillnaden.
En av de största rädslor jag tidigare mötte, inte så mycket numera -
var att unga människor var ovilliga att bli kristna -
eftersom de var rädda att inte kunna hålla ut.
Det upplevdes som en omöjlig livsstil, så varför ens försöka?
Hur dömer då Gud? Han väger inte goda och onda verk mot varandra.
Det krävs 100 % för att bli godkänd.
De kristnas norm för rättfärdighet är enkel: -
man måste vara lika god som Gud.
Man måste vara lika helig, perfekt och rättfärdig som Han är.
Problemet är att vi ständigt jämför oss med andra människor.
Om vi väljer rätt personer att jämföra oss själva med -
kan vi nå den rimliga slutsatsen att vi levt ett gott liv.
En sjukvårdsföreståndare ringde mig en gång -
och sade att de hade en patient som ville träffa en präst.
Jag sade att jag inte var präst utan pastor och hon sade det fick duga.
Jag kom till den sängliggande patienten och han sade: -
"Varför har Gud gjort så här mot mig?"
"Vad menar du, gjort vad mot dig?" "Jag är ju på sjukhus!"
"Har du aldrig varit på sjukhus?" "Aldrig!
Jag har levt ett gott, rättskaffens liv."
Jag frågade hur gammal han var och han svarade: "92 år."
Och han var arg på Gud för att han var på sjukhus!
Hur länge skulle han vara då intagen? Han sade: "10 dagar!"
Där ligger han och blir omhändertagen av vackra sjuksköterskor.
Många män skulle gärna byta med honom!
Och han beklagar sig att han levt ett gott och redligt liv -
och att Gud inte borde ha tillåtit honom att vara på sjukhus i 10 dagar.
Ni skrattade åt honom, men folk gör så här hela sitt liv.
Jag stöter på det hela tiden.
"Varför lät Gud detta hända mig?" Som om de vore oskyldiga och goda.
En god Gud borde aldrig ha tillåtit dem att lida.
Alla som dog i 11 september- attackerna förtjänade att dö.
De förtjänade alla att dö, så sade Jesus.
Detsamma gäller oss.
När tornet i Siloam föll och dödade folk på Jesu tid, och de frågade -
Honom om det sade Han att de döda inte var värre än andra. (Luk 13:4-5)
"Men om ni inte omvänder er, går ni alla under på samma sätt."
Ingen av oss förtjänar att leva. Vi förtjänar alla döden.
Mitt i en tragedi lönar det sig att komma ihåg det.
"Jag förtjänar det. För jag är så långt från Guds standard för mitt liv."
Det är den första väldiga skillnaden.
För att bli godkänd av Gud krävs 100 %.
Vi står inför det kolossala problemet -
vad vi ska göra med våra misslyckanden. Glömma dem?
Du kan kanske begrava dem i ditt undermedvetna -
men Gud glömmer dem inte och lyfter dem alla i dagen.
Det man viskar om i sovrummet ska ropas från taken, sade Jesus.
Den stora skillnaden är standarden på rättfärdigheten.
Men den största olikheten är en skillnad till arten.
Inte bara rättfärdighetens mått, utan källan eller medlen för rättfärdigheten.
Hur gör man?
Hur kunde jag någonsin uppnå den rättfärdighet som Gud förväntar sig?
Alla andra religioner ger samma svar, men inte kristendomen.
Alla religioner säger att man måste göra det själv.
Du måste uppnå det genom egna ansträngningar, disciplin, egenbättring
Du måste själv producera denna rättfärdighet för Gud.
Islam är inget undantag.
Dess råd till att få godkänt inför Guds domstol är att göra det själv.
Problemet är att det kullkastar sitt eget mål.
Ju mer självrättfärdig man blir, ju svårare blir det att bli rättfärdig.
Ju mer egenrättfärdig man är, desto fler andra synder tar över.
Egenrättfärdigheten är dömd att misslyckas.
Människor som lyckats leva bättre än andra i sin närhet blir värre syndare.
Ironiskt nog: ju mer du uppnår av rättfärdighet, dess värre blir det.
Och det blir bara svårare att bli fullkomligt rättfärdig. Varför?
Andra saker smyger sig in.
Självrättfärdiga människor är undantagslöst stolta.
Och stolthet är en av de synder som kränker Gud mest.
Den andra sidan av stolthet är förakt.
Högmod och förakt ansätter den självrättfärdiga människan.
"Jag tackar Dig att jag inte är som andra människor..."
Man är högmodig över sig själv: -
"Jag är en god, respektable människa. Jag har levt anständigt liv.
Ett mycket bättre liv än min granne, till exempel."
Självrättfärdighet kullkastar sitt eget syfte.
Man blir stolt, högmodig och föraktfull mot andra -
och därför splittrar det relationer.
Kärleksfulla förhållanden var inget fariséerna var kända för.
Jesus anklagade dem för hyckleri.
Ett av egenrättfärdighetens problem är -
att det är mycket lättare att uppnå yttre än inre rättfärdighet.
Det är mycket lättare att visa upp ett rättfärdigt yttre, en mask, -
medan man inom sig vet att man inte når upp till det man visar upp.
Skenhelighet och högmod kommer in då man försöker vara självrättfärdig.
Jesus mötte det ytterst i fariséerna.
Därför kom Han inte överens med dem, eftersom de var egenrättfärdiga.
Egenrättfärdighet är ett större hinder till en nära relation till Gud -
än nästan vad som helst annat.
Vi har ett helt annorlunda evangelium.
Paulus säger att det är evangeliet om Guds rättfärdighet.
Vårt evangelium kräver inte att du producerar rättfärdighet i egen kraft.
Tvärtom, det fördömer det.
Om man går den vägen kommer man längre bort från Gud, inte närmare.
Han upplever självrättfärdigheten och den stolthet -
och det högmod och det förakt den innebär kränkande.
Evangelium innebär att Guds rättfärdighet redan avslöjas -
i form av vrede över människornas orättfärdighet.
Guds vrede genomgår två faser.
Först sjuder den och sedan kokar den över.
Mänsklig ilska kan fungera så. Ilskan mot någon växer inom dig -
tills den exploderar och du skäller ut personen, eller ännu mer än det.
Om ni sätter en kastrull med mjölk på spisen -
och följer med den, ser ni när den börjar sjuda -
om ni inte följer med när den sjuder, kokar den antagligen plötsligt över.
Man känner lukten och spisen måste antagligen putsas efteråt.
Guds vrede är sådan. Den sjuder redan mot de orättfärdiga.
Om ni vill veta symtomen på det, läs Romarbrevet 1 kap.
Allt är uppräknat där. Det som händer med ett samhälle -
under Guds sjudande vrede.
Läs Rom 1 och en kvällstidning, och ni läser precis samma sak.
Guds vrede sjuder redan över vårt land.
Men den har inte kokat över ännu.
Det som sker då kallas "Hans vredes dag".
Paulus sade att han inte skämdes över det evangelium han predikade.
"Det är en Guds kraft till frälsning för var och en som tror (fortsätter tro)."
"I evangeliet uppenbaras rättfärdighet från Gud." (Rom 1: 16-17)
Var ligger de goda nyheterna i en Guds rättfärdighet som -
vredgas över de orättfärdiga?
Det är de dåliga nyheterna innan evangeliet blir goda nyheter.
Vi måste tala om evangeliets dåliga nyheter så de goda blir begripliga.
De goda nyheterna är att Gud delar sin rättfärdighet med oss.
Han begär ingen egenrättfärdighet av oss.
Han vet att vi inte kan åstadkomma den -
och att ju mer vi försöker, desto värre blir vi.
Det är totalt kontraproduktivt.
Så Han säger: "Pröva min rättfärdighet."
Hans rättfärdighet måste uppenbaras som vrede mot de orättfärdiga.
Men det finns ett oerhört hopp för en orättfärdig person -
som säger sig vilja bli rättfärdig.
Gud säger: "De som hungrar och törstar efter rättfärdighet, -
ska bli mättade."
Inte med egen rättfärdighet, men med Hans.
Det beror på hur hungriga de är att leva ett rätt liv.
Om de verkligen vill, mer än något annat, vara goda människor.
Jag har märkt att det bästa jag kan fråga en icketroende person är: -
"Önskar du ibland innerst inne att du vore en bättre person än du är nu?"
Och vet ni vad? Alla önskar det.
Innerst inne i alla människor finns något de ångrar.
De önskar de levt ett bättre liv. De döljer det ofta.
Men i deras innersta finns en svag aptit efter rättfärdighet.
Den måste upplivas tills den blir en hunger och en törst efter något bättre.
Och de goda nyheterna är att du kan bli bättre!
Evangeliet innebär att du kan bli rättfärdig!
Men du klarar det aldrig på egen hand!
Du behöver Guds rättfärdighet.
Även om Han är vred över din orättfärdighet -
längtar Han efter att ersätta den med sin rättfärdighet.
Det är vad jag kallar en dubbel ersättning -
något som sällan predikas i dag.
Det fulla evangeliet är: Placera dina synder på Honom -
så att Han kan placera sin rättfärdighet på dig.
Vilken god affär!
"Han som inte visste av synd, honom gjorde Gud till synd i vårt ställe, -
för att vi i honom skulle bli rättfärdiga inför Gud." (2 kor 5:21)
Ge Honom ditt gamla smutsiga liv så ger Han dig sitt rena liv.
Vilken god affär!
Men problemet är att om jag ska få det -
måste jag omvända mig från såväl mina goda gärningar -
som mina onda gärningar. Och det är problemet.
Självrättfärdigheten vill inte släppa greppet om självrättfärdigheten.
"Jag har gjort några onda saker, och Gud kan förlåta dem -
men jag har gjort många goda saker. Jag lever ett bättre liv än många."
Att göra bättring från goda gärningar är 10 gånger svårare -
än att ångra sina onda gärningar.
Ändå tror man allmänt att bättring betyder från onda gärningar.
När hörde ni senaste en predikant -
kalla till omvändelse från goda gärningar?
Och till att ge upp dem?
Någon som verkligen måste göra detta var Paulus själv.
"I rättfärdighet genom lagen en oklanderlig man."
En god man, en fariséernas farisé.
Han hade uppnått en beaktansvärd nivå av egenrättfärdighet.
Han om någon kunde komma till Gud och säga att han gjort -
allt han kunnat och att Gud skulle förlåta resten.
Men det gjorde han inte.
Jag får ofta kritik för det jag tänker säga nu.
Men jag har inte fått något annat ord för det.
Paulus använde ett mycket grovt grekiskt ord för mänsklig avföring.
Det närmaste man kan komma är detta: -
"Då jag tänker på min rättfärdighet och mina goda gärningar är de skit."
Som ett barn som håller upp en potta och säger: "Titta vad jag har gjort."
Han talar inte om sina synder utan om sin rättfärdighet.
Hans egenrättfärdighet som fick honom att se ner på andra människor.
Jesaja är lika grov i munnen.
"Alla våra rättfärdiga gärningar är som en smutsig klädsel." (Jes 64:6)
Ordet som används är egentligen en använd menstruationsbinda.
Tänk att förhålla sig på det sättet till sin egen godhet -
sin rättfärdighet, det bästa man gjort!
Men så är det tyvärr.
Därför är det mycket lättare -
att predika evangelium för onda människor än för goda människor -
som är ovilliga att ge upp allt och komma med tomma händer -
och bara hålla fast vid korset.
Därför är trevliga, goda britter de svåraste av alla att leda till Kristus.
De är så egenrättfärdiga, har levt ett gott, anständigt, respektabelt liv.
Åtminstone jämfört med grannarna.
Det är det svåraste av allt att göra bättring från.
Jag besöker hårt bevakade fängelser -
med livstidsfångar, mördare, droghandlare.
Och de tar emot evangeliet med öppna armar -
för de har ingen rättfärdighet att göra bättring från.
De vet att de är onda.
Det är goda nyheter att Guds rättfärdighet finns till för dem.
De griper tag i den. Jesus fann detta med prostituerade och utpressare.
Det var mycket lättare att få in dem i riket -
än de egenfärdiga fariséerna som ärligt trodde att de behagade Gud.
Romarbrevet kapitel 10 gör detta mycket tydligt.
Man läser eller predikar inte ofta över det.
Där står att judarna har byggt en mur mellan sig själva och sin egen Gud.
Och muren är egenrättfärdighet.
Att hålla lagen, att göra gott.
Den vanlige engelsmannen tror att kristendom är lika med att göra gott.
De säger att de kan vara lika goda kristna utanför kyrkan som inne i den -
till och med bättre. För de tror kristendomen betyder goda gärningar.
Var snäll mot mormor och katten så är det klart.
Att omvända sig från goda gärningar är lika nödvändigt som -
och ändå mycket, mycket svårare än, att omvända sig från att göra ont.
Att vända om från allt det till Guds rättfärdighet är de goda nyheterna.
Onda människor tar alltid emot dem med större villighet än goda personer.
De onda vet att de har misslyckats.
De som tror att de är goda nog för Gud -
är de svåraste att predika evangeliet för.
Jag ska gå lite djupare in på det.
Teologer har sina ord och sina dispyter om Guds rättfärdighet.
Om man inte är försiktig kan man predika bara ett halvt evangelium.
Två teologiska termer används.
Tillräknas eller förlänas vi Guds rättfärdighet?
Tillräknad betyder att den räknas dig till godo.
Den har satts in på ditt konto.
Och genast när jag är rättfärdiggjord, förlåten -
vet jag att ligger bra till hos Gud -
eftersom Guds rättfärdighet har tillräknats mig.
Nu kan jag, som Charles Wesley brukade sjunga, frimodigt närma mig -
den eviga tronen, iklädd gudomlig rättfärdighet.
Gud ser nu på mig i Kristus och ser Hans rättfärdighet.
Min synd är gömd bakom den och täckt av den.
Det är en rättfärdighet som är tillräknad oss.
Men man kan tillräknas Guds rättfärdighet och ändå leva som förut.
Gud stannade inte där, Han inte bara vill tillräkna oss sin rättfärdighet -
gottskriva vårt konto med sin rättfärdighet -
så att Han skriver in sin rättfärdighet -
istället för vår orättfärdighet eller egenrättfärdighet.
Men Han har bara gjort det för att sedan kunna förläna oss den -
och fylla våra liv med den.
Så att vi kan låta våra goda gärningar lysa inför människorna -
så att de prisar vår Far i himlen.
De får se en rättfärdighet som vi inte själva producerar.
Den syns, men den har blivit förlänad oss av Honom, den är Hans.
Om du bara gör goda gärningar i egen kraft får du själv äran.
Människor ger dig äran och säger att du är en god person.
Men om det är en gudomlig rättfärdighet kommer de att inse -
att det ligger bortom vad du kunde ha presterat.
Det finns en gudomlig dimension i det hela och de kommer att prisa Fadern.
Tyvärr predikas det att allt du behöver är förlåtelse.
Men vårt evangelium är att du behöver både förlåtelse och helighet.
Men ingendera är din prestation eller din produkt.
De är produkter av Guds rättfärdighet.
Förlåten för att Han har tillräknat dig det, satt in det på ditt konto -
och helighet har förlänats dig.
Utan helighet får ingen se Herren.
I teologiska termer: man måste bli helgad lika väl som rättfärdiggjord.
Han rättfärdiggör för att helga.
Han tillräknar oss sin rättfärdighet i syfte att förläna oss den.
Medan jag i flera månader förberedde dess föredrag hörde jag i mitt sinne: -
"Om inte mitt folks rättfärdighet övergår muslimernas rättfärdighet -
kommer muslimerna inte att bli övertygade."
En av mina vänner, en ungkarl som bor ensam, var mycket sjuk i veckor.
Hans granne kom in med middag varje dag -
och skötte om honom på olika sätt.
Då min vän mådde bättre gick han till grannen för att tacka -
och sade: "Du har handlat mycket kristet mot mig."
Och mannen sade: "Jag är muslim."
Men det är så man uppfattar kristna - det är de som gör goda gärningar.
Men så är det inte. Det är att vara god - med Guds rättfärdighet.
En rättfärdighet som går långt bortom andra människors prestationer.
Det är det som måste synas: -
Att de kristna har en rättfärdighet som inte finns någon annanstans.
Vilken utmaning!
Av de tre orden Gud gav mig: realitet, relation och rättfärdighet -
är detta den största utmaningen.
Treenigheten är nyckeln. Om Gud inte är treenig kan du inte vara rättfärdig.
Det är Hans verk i dig.
Det är den Helige Andes verk i dig.
Och Han är den Helige Anden och den Rättfärdige Anden.
Evangeliet predikas ofta som om det lydde: -
"Du behöver inte vara rättfärdig för att komma till himlen.
Allt du behöver är att vara förlåten. Här är biljetten."
Låt oss se på hela Guds evangelium.
Hans avsikt är att omskapa hela universum.
Han ska göra om alltsammans. En ny himmel och en ny jord.
Vad är det som karakteriserar livet i nya himlen och på nya jorden?
Om Gud bara är kärlek är himlen bara full av kärlek, en kärleksfull plats.
Bibeln nämner aldrig kärlek i det här sammanhanget.
Han ska skapa "nya himlar och en ny jord där rättfärdighet bor." (2Pet 3:13)
Det är Hans mål: rättfärdiga människor som Han kan placera -
i ett splitternytt universum som de aldrig mer förstör.
Det är evangeliet.
Han gör inte endast nya människor, Han gör ett helt nytt universum.
Han vill att det ska förbli rättfärdigt.
Därför gör Han själv människorna rättfärdiga, så de ska passa in.
Om jag kom till det nya universum som jag är nu, skulle jag fördärva det.
Både för mig själv och alla andra.
Vårt evangelium avslöjar Guds rättfärdighet för människorna.
Jag besöker fängelser och zigenarläger -
och ser människor som var föraktade och samhällets avskum -
och hur Guds rättfärdighet förändrar dem.
Speciellt bra kommer jag ihåg hur jag steg på ett flygplan till Berlin -
och i raden framför mig satt en mycket känd dam vid namn Betty Elliot.
Hon är änka till en missionär som dött martyrdöden i Ecuador.
Kommer ni ihåg? Så långt tillbaka som 1952.
Alla männen dödades av Acua indianerna.
Betty Elliot satt alltså någon plats framför mig på ett Boeing 707-plan.
Bredvid henne satt de två män som mördat hennes man.
Deras tänder var filade spetsiga, så de kunde äta människokött.
Och hon visade dem hur man skulle öppna den plastinpackade maten.
Hon ledde dem också till toaletten och visade hur man använder den.
Jag talade med männen.
Och jag såg på de där malande tänderna som ätit människokött.
Och jag såg dem i ansiktet och tänkte: -
"Jag skulle våga låta dig vara barnvakt hemma hos mig."
Jag skulle våga lämna en bebis i deras vård. De var rättfärdiga.
Guds rättfärdighet hade gjort kannibaler -
till kärleksfulla, milda, stillsamma människor.
Sådant är vårt evangelium.
Jag blev inbjuden att predika för alla domare i London -
i Temple Church, deras gudstjänstlokal.
Och jag darrade av rädsla - ni skulle se domarnas ansikten!
Lord Denning läste bibeltexten.
De hade inte peruker på sig. Men talarstolen är som ett förhörsbås.
Där är den sämsta akustik av någon kyrka man kan besöka.
Man hör allt man själv säger sju gånger.
De sade de skulle få en ny förstärkare nästa vecka, vilket inte tröstade mig.
Jag steg upp efter Lord Denning och berättade en vits -
för att lätta på stämningen. Jag sade: -
"Agnostiken här är förskräcklig."
Ingen log, ingen skrattade.
De berättade efteråt att det var Lord Dennings favoritvits.
Jag undrade vad jag kunde predika över.
Jag tog bara en rad från Romarbrevet kapitel 8.
"Det som var omöjligt för lagen...det gjorde Gud..."
Det var allt. Och jag talade om mina vänner, som Chris Lambrianou -
som var medlem av Kray-brödernas gäng -
och tillbringade 15 år i isoleringscell för mord.
Han är nu en av de vänligaste, mest kärleksfulla människor man kan tänka.
Jag talade om brottslingar. "Lagen kan straffa onda människor -
men den kan inte göra en ond person god."
En härdad brottsling har inte ens viljan att försöka bli egenrättfärdig.
Han måste ha Guds rättfärdighet.
Det är på tiden att sammanfatta allt detta.
Det är de tre områden jag upplevde att Gud sade åt mig -
att om de inte är starka i församlingen -
då vi möter muslimer i mängd, går församlingen under.
Om vi inte är säkra på vår tros realitet, fakta -
och tror på uppteckningen av Guds ord och verk -
och inte har upprätthållit en nära, personlig och gemensam relation -
klara vi oss inte. Och framför allt: -
om vi inte demonstrerar en rättfärdighet som är mycket större -
än den mest hängivna muslims rättfärdighet -
vad har vi då för bevis att vi har ett evangelium?
Låt oss gå tillbaka till de frågor vi började med.
Kommer vi att få lida? Ja, det är jag säker på.
Men det var Jesu avsikt.
Paulus: "Vi måste gå igenom många lidanden för att komma in i Guds rike."
Jesus sade att om vi får lida för rättfärdighetens skull, märk väl, -
inte för att vi är kristna, utan för rättfärdighetens skull -
blir vår belöning stor i himlen.
Bibeln säger att om kristna lider för att de gjort fel -
leder det till att evangeliet röner motgång.
Det skadar Riket.
Pastorn i den näststörsta kyrkan i London -
arresterades förra veckan för våldtäkt och finansiella oegentligheter.
Det är en skandal, det är ett bakslag.
Om han led för rättfärdighetens skull vore det ärofullt.
Det är det vi ska lida för.
Och det sker bara om vi är rättfärdiga.
Men då är vi välsignade. Det gör församlingen gott att lida.
Redan i några år nu har jag talat om att bli redo för lidande, förföljelse.
Var än församlingen utsätts för påtryckningar -
växer den i kvantitet och kvalitet.
Så vi ska inte frukta lidandet.
Kommer vi att överleva? Låt oss gå tillbaka till Habackuk.
Habackuk visste att babylonierna var ett skoningslöst folk.
De förintade allt liv, människor, djur och växter.
De ryckte upp träden, de slaktade kor och får.
De ville inte att någonting levande skulle bli kvar.
Muslimerna gör inte så.
Habackuk sade att om Gud tillät babylonierna att komma -
skulle ingen bli lämnad kvar.
Gud sade två saker till Habackuk som vi behöver höra nu.
Först: "den rättfärdige skall leva genom sin tro." (Hab 2:4)
Den meningen blev ett slagord för den protestantiska reformationen -
under Luther, och ända tills idag tror evanglikala kristna -
att de rättfärdiggjorda av tro ska leva.
Det betyder inte det.
Placera det tillbaka i sitt sammanhang.
Det betyder den som är rättfärdig i Guds ögon.
"Ska leva". Det betyder att de kommer att överleva babyloniernas ankomst.
De kommer att klara sig.
Men de gör det genom tro.
Substantivet "tro" är sällsynt i GT.
Det förekommer bara tre gånger och betyder alltid trofasthet, trohet.
Det används om äktenskap, t.ex.
Tro och trohet är samma ord på hebreiska och grekiska -
de språk vår Bibel är skriven på.
Tro är inte bara att ta ett trossteg, det är att förbli trogen.
Att fortsätta att förströsta på Gud, även när det värsta händer.
Det är tro.
Även när alla omständigheter säger att Gud inte finns.
Men du fortsätter att säga: "Ändå vill jag förtrösta och tro på Honom.
Även om jag inte kan se det, fortsätter jag att förtrösta."
Tillbaka till Habackuks debatt med Gud. "Du kan inte låta dem komma!
Det blir ingen kvar!"
"Visst blir det, Habackuk. Det kommer att sålla mitt folk.
De som är rättfärdiga och trofasta -
kommer att klara sig, kommer att överleva."
"Den rättfärdige skall leva genom sin tro", citeras 3 gånger i NT.
Där betyder den alltid: "de som är trogna mot Gud under prövningar."
Paulus: "Jag skäms inte för evangeliet.
Det är en Guds kraft till frälsning. Där uppenbaras rättfärdighet från Gud, -
av tro till tro, -
som det står skrivet: Den rättfärdige ska leva av tro. (Rom 1:16)
Hebr 10 säger samma sak: "Men vi tillhör inte dem som drar sig undan -
och går förlorade, utan dem som tror (är trogna) -
och vinner sina själar." Den rättfärdige ska leva av tro.
Av trohet.
Så Habackuk fick veta att de rättfärdiga kommer att överleva -
då babylonierna kommer.
"Genom att vara trogna mig, vad som än händer."
Och Gud lovade ta hand om babylonierna senare.
Det var en stor uppmuntran för Habackuk.
Domen börjar med Guds hus.
Domen börjar med Guds folk, men slutar inte där.
Gud har delegerat den sista domen till en människa.
Gud kommer inte att döma oss, Jesus kommer att göra det.
Som Paulus sade till atenarna: "Han har nämligen bestämt en dag -
då han ska döma världen... genom en man." (Apg 17:31)
Han har angett vem det är genom att uppväcka Honom från de döda.
Vi måste hålla fast vid den rätt som Jesus tilldelas här.
Den är kränkande för alla andra religioner.
Det är Jesus som kommer att avgöra varje persons eviga öde.
Han skiljer fåren och getterna åt.
Och den viktigaste principen för hur Han gör det är: -
"Hur behandlade ni mina bröder?
Så som ni handlade mot mina minsta bröder handlade ni mot mig."
Vilka är Hans bröder? Judarna? Nej.
Jesus kallade aldrig judarna för sina bröder.
Vår nästa? Vem som helst. Jesus kallade aldrig vår nästa för broder.
Han sade "er nästa".
De enda Han någonsin kallade bröder var sina efterföljare, lärjungar.
Han skäms inte att kalla oss bröder.
Om Gud är vår Far är Jesus vår broder och vi är Hans bröder.
Den princip Han kommer att döma enligt är din attityd till kristna.
Vad du gör mot en Kristi efterföljare gör du mot Honom.
När Paulus därför mötte Kristus på Damaskusvägen -
undrade Jesus varför Paulus förföljde Honom.
"Jag förföljer ju inte Dig, jag förföljer bara de där kristna."
"Nej, du förföljer mig. Vad du gör mot mina bröder gör du mot mig."
Det är vår tröst. Vad än folk gör mot kristna, för att orsaka dem lidande -
gör de mot Honom som kommer att döma dem till slut.
Jag säger detta mycket försiktigt. Du bör inse -
att Jesus sade att alla kommer att samlas inför Honom.
Alla etniska grupper kommer att samlas inför Människosonen.
Det betyder att alla grundare och medlemmar av alla andra religioner -
kommer att dömas av Jesus.
Innebörden av det är överväldigande.
Jesus är allas domare, inte bara de kristnas.
Han dömer Guds hus först -
men Han kommer att ta itu med alla andra, speciellt dem -
som har varit fientligt inställda till Hans bröder.
Vi är i samma situation som Habackuk.
Om en liten stund ska vi sjunga en sista sång.
Vi ska sjunga Habackuks tredje kapitel.
Han hade hört av Gud att det var Gud som kallade på babylonierna -
för att sålla sitt folk. Och det är därför jag tror -
Gud hämtar muslimerna och islam till Storbritannien.
För att sålla sitt folk här.
För att hitta de rättfärdiga som över- lever genom att vara Honom trogna.
Jag tror det är det som händer.
Habackuk avslutar med en lovsång till Gud.
Han använde poetiska ord som vi sällan använder.
"Fikonträdet blomstrar inte mer, och vinstocken ger ingen skörd."
"Fåren rycks bort ur fållorna, och ingen boskap finns i stallen.
Men jag vill jubla i Herren och glädja mig i min frälsnings Gud."
Vad han menar är att om babylonierna dödar alla träd och djur -
kommer han att fortsätta att glädja sig i Gud, sin Frälsare.
Och han säger att när han gör det känner han sig som en hjort -
som skuttar uppför berget, som hoppar från klippa till klippa.
Han är på höjderna, han är uppspelt.
Jag har tonsatt det kapitlet.
Vi sjunger det snart.
Jag skrev orden först, och reste sedan till Sydafrika.
Jag hittade ingen melodi till texten, ingen psalm passade versmåttet.
Men när jag läste upp orden i Sydafrika sade de: -
"Men det är ju melodin till vår nationalsång, -
Beethovens 'Till glädjen' från hans nionde symfoni.
Sjung den inte här. Det vore ett politisk brott -
att sjunga den med andra ord."
Jag reste vidare till Zimbabwe och läste orden för dem där. De sade: -
"Det skulle passa Rhodesias nationalsång!
Den är föråldrad, ingen sjunger den, så du kan sjunga den för oss."
Så vi gjorde det. Sedan kom jag hem med den.
Jag var på en pastorskonferens och sade att jag hade en sång för dem.
När jag sade att det är Beethovens "Till glädjen" -
hoppad en pastor upp och sade: "Där är det!"
"Vad då?" sade jag.
"Vi fick en profetia i vår kyrka i Durham, i nordöstra England: -
'Jag vill att ni lär er melodin till Beethovens 'Till glädjen'
I veckor sjöng vi den bara med orden 'lalala'.
"Vi blev trötta på att sjunga bara 'lalala'.
Så någon skrev ord till musiken. Och vi fick en annan profetia: -
'Så säger Herren, jag sade inte ni skulle skriva orden.
Jag sade ni skulle lära er melodin. Jag ska ge er orden.'"
Och den pastorn satt alltså i publiken när jag talade.
Och han visste att här var orden.
Och han rusade hem med orden.
De har sjungit den sedan dess. Vi ska sjunga den snart.
Vi ber först, men sedan sjunger vi Habackuks triumferande sång.
"Även inför det värsta babylonierna kan göra vill jag glädja mig."
Gud, jag ber som jag bett många gånger förut -
om jag har sagt något som inte kommer från Dig -
stryk det ur vårt minne innan det ställer till med skada.
Men om jag har talat från Ditt hjärta -
må Din Helige Ande bekräfta Ordet -
och plantera det djupt i oss.
Herre, vi ber för detta budskap, när det sänds ut.
Det kommer att väcka blandade reaktioner, jag vet.
Men jag ber att Din Helige Ande går med det -
och att Din församling i det här landet -
skulle vara medveten och redo -
inför vad som helst som komma skall.
En församling som förhärligar Dig.
En församling som är säker -
på de händelser som vår tro är fast grundad på.
En församling med en nära relation till dig som är viktigare än alla andra.
En församling som demonstrerar en himmelsk rättfärdighet -
som vi aldrig själva kunde ha åstadkommit.
Herre, det är stort, det är överväldigande -
men jag tackar Dig att bortom det -
kommer du att fullborda alla Dina syften -
och allt kommer att bli bra.
Hjälp oss att möta den mer omedelbara pressen -
med den tro som Dina efterföljare visade då Du gick på jorden -
efter att Du fyllt dem med Din Helige Ande.
Och Herre vi ber, Fader, Son och Helige Ande -
var med oss nu och för alltid. Amen.
Herre , jag har hört budskapet om Dig -
från den tid Du lyfte din hand till strid.
Berättelser om gärningar så överväldigande -
att jag grips av fruktan blott av att höra om dem.
Låt ditt verk få liv igen i våra dagar.
Bevisa att Du ännu är den samme.
I din vrede må Du tänka på att förbarma Dig -
till Ditt namns ära
Se, den Helige Guden stiger ner.
Hans glans är som ljuset -
strålar går ut från Hans hand, där är Hans styrka dold.
Jorden fylles av ljudet av lovsång.
För Hans blick bävar hednafolken.
Framför honom går pest, och brinnande feber.
Urgamla berg splittras, eviga höjder sjunker ner. Hans vägar är eviga.
Är Herren förbittrad på floderna? Är Din vrede upptänd mot strömmarna -
eller Din förbittring mot havet -
när Du far fram med dina hästar, med Dina segervagnar?
Bergen ser Dig och bävar, störtregn forsar ner.
Sol och måne står stilla av skräck -
vid skenet av dina pilar som far fram -
vid glansen av Ditt blixtrande spjut.
I förbittring går Du fram över jorden -
i vrede trampar Du ner hednafolken.
Du drar ut för att frälsa Ditt folk -
för att frälsa Din smorde.
Du har krossat den onde ledaren -
klätt honom naken och krossat hans huvud.
Så hans anstormande, triumferande krigare -
sprids för vinden.
Jag har hört om slutet, vet allting och inte endast en del.
Jag darrar i mitt innersta -
vid dånet skälver mina läppar.
Jag darrar där jag står -
men jag måste stilla vänta -
på olyckans dag, att den ska komma över det folk som angriper oss.
Fikonträdet blomstrar inte mer, och vinstocken ger ingen skörd.
Olivträdets frukt slår fel, och fälten ger ingen föda.
Fåren rycks bort ur fållorna, och ingen boskap finns i stallen.
Men jag vill glädja mig i min Frälsare -
glad att Gud är allt i allt.
Med glädje går jag framtiden till mötes -
Min vacklade styrka är återställd.
Mina ilskna frågor är besvarade av den store, allsmäktige Herren.
Mitt hjärta och mina fötter hoppar som hjortens över höjderna.
Tonsätt mina ord till helig musik -
stämmor och strängaspel.
Översättning: Himlen TV7