o
ISLAMIN HAASTE KRISTITYILLE
OSA 5: RELAATIO
Toinen Herralta saamani r-sana on relaatio, suhde.
Kuluneen sanonnan mukaan kristin- usko ei ole uskonto vaan suhde.
Minusta se on hyvä sanonta. Se on totuus.
Jeesus rukoili Isäänsä: -
"ikuinen elämä on sitä, että he tuntevat sinut," -
"ainoan todellisen Jumalan ja Jeesuksen Kristuksen," -
"Hänet, jonka olet lähettänyt."
Jonkun tunteminen viittaa henkilökohtaiseen suhteeseen.
Se ei ole tietämistä eikä kuulopuhetta -
vaan sitä, että on keskustellut jollekulle tai jonkun kanssa.
Tällainen suhde vaatii molemminpuolisuutta.
Se on jotakin, mitä uskonnoista vain kristinusko voi tarjota: -
henkilökohtaisen, läheisen suhteen Jumalaan, joka on taivaissa.
Emme tarjoa uskontoa.
Emme tarjoa uskoa Jumalaan tai jumalanpalveluksia.
Emme pyydä ihmisiä elämään tavalla, joka miellyttää Jumalaa.
Se kaikki toki kuuluu siihen.
Mutta kristinuskon ydin on henkilökohtainen suhde Jumalaan.
Se on ikuisen elämän ydin.
Raamattu on täynnä keskusteluja Jumalan kanssa.
Se ei sisällä ainoastaan rukouksia Jumalalle, -
vaan Raamatussa Jumala puhuu ihmisille.
Hän puhui Abrahamille ystävänä.
Raamatussa ihmiset ja Jumala jutustelevat keskenään.
Se on läheinen, vastavuoroinen suhde.
Tämä suhde näkyy lauseesta, joka esiintyy Raamatun alusta loppuun.
"Minä olen heidän Jumalansa, ja he ovat minun kansani."
Se on kuin punainen lanka Raamatun alusta -
aina Ilmestyskirjaan asti.
Olen heidän, ja he ovat minun.
Keskellä Raamattua on rakkausruno, -
jonka pääosassa on rakastunut nuoripari.
Morsian sanoo: "Rakkaani on minun, ja minä olen hänen."
Älkää tulkitko sitä kuvaannollisesti.
Granaattiomenat ovat granaatti- omenoita. Rinnat ovat rintoja.
Melkein tein teologisen itsemurhan, -
kun luin erään selitysteoksen Laulujen laulusta.
Morsian sanoo: "Rakkaani lepää rintojeni välissä."
Selitysteoksen mukaan rinnat ovat Vanha ja uusi testamentti.
Ajattelin: "Apua!"
Tunsin itseni lihalliseksi.
Kun luen tuon jakeen, en ajattele Vanhaa ja Uutta testamenttia.
Sitten ajattelin, että kommentoija on juuttunut apokryfisiin kirjoihin
Se ei ole symbolinen kuvaus tai salainen koodi.
Se on vertaus.
Nuorenparin keskinäinen rakkaus -
vastaa Jumalan ja Hänen kansansa keskinäistä rakkautta.
Aloitan muutamilla ihanilla totuuksilla Jumalasta.
Ne löytyvät vain kristinuskosta.
Ensiksikin Jumala on suhde. Hän on rakkaus.
Koska Hän on kolmiyhteinen, Hän on aina ollut suhde.
Kolme Persoonaa ovat paljon läheisempiä kuin kolme ihmistä.
Ihminen on luotu Hänen kuvakseen.
Meidät on siten luotu keskinäisiä suhteita varten.
Kristitty erakko on ristiriitainen ilmaisu.
Jumala on suhde.
Toiseksi Jumala haluaa luoda suhteen meihin.
Hän haluaa tuntea meidät ja meidän tuntevan Hänet.
Itse asiassa Hän jo tuntee meidät hyvin.
Hän tietää hiusteni määrän. Arvelen niitä olevan 120 000.
Jumala tietää tarkan määrän.
Hän tuntee minut paremmin kuin minä itse.
Hän haluaa, että tunnemme Hänet kuin Hän tuntee meidät.
Eräänä päivänä tämä toteutuu, kun katsomme Häntä kasvoista kasvoihin.
Tunnemme Hänet, niin kuin Hän on tuntenut meidät.
Miksi Jumala loi ihmisen?
Minulla on siihen hyvin yksinkertainen vastaus.
Jumalalla oli jo yksi Poika. Hän halusi suuremman perheen.
Uskon, että se on olennaisin asia.
Paavali sanoi Ateenan Areiopagilla: "Hän on luonut koko ihmissuvun," -
"jotta ihmiset etsisivät Jumalaa ja löytäisivät hänet."
Se on ihmiselämän tarkoitus.
Ellei ihminen etsi Jumalaa, -
hänen elämänsä on menettänyt suurimman tarkoituksensa.
Jumalalla oli yksi, ainoa Poika.
Jumala haluaa ottaa omakseen monia lapsia.
Kolmanneksi Jumala on tehnyt aloitteen suhteessa.
Jumala ei jäänyt etäälle sanoen: "Yrittäkää löytää minut."
Hän tuli etsimään meitä.
Muistan metodistievankelistan, tohtori Russell Montbyn.
Hän työskenteli yliopisto-opiskelijoiden parissa.
Eräs opiskelija kysyi: "Olen etsinyt Jumalaa jo 4 vuotta."
"En ole löytänyt."
Tohtori vastasi: "Hän on etsinyt sinua paljon kauemmin."
"Miten ette ole kohdanneet?"
Se oli ainutlaatuinen, mutta syvällinen vastaus.
Opiskelija ei löytänyt Jumalaa, koska hän etsi vääränlaista Jumalaa
Jos ihmiset muodostavat Jumalasta oman kuvan, -
he eivät löydä Häntä, sillä he etsivät olematonta.
On etsittävä Jumalaa sellaisena kuin Hän todella on.
Jumala tuli etsimään meitä.
Hän rakensi sillan.
Kristinuskon ja muiden uskontojen eroa voidaan kuvailla näin: -
Mikä on esteenä minun ja Jumalan välillä?
Mikä estää suhteen muodostumista?
Muut uskonnot pitävät ongelmaa metafyysisenä.
Se tarkoittaa, että Hän on Jumala, minä olen ihminen, -
Hän on yliluonnollinen, minä luonnollinen, -
Hän on Luoja, minä luotu.
Olemme niin erilaisia, että on vaikea löytää tietä Hänen luokseen.
Tällainen ero on metafyysinen.
Itse asiassa todellinen este on moraalinen este.
Ero ei perustu metafysiikkaan, Jumalan ja ihmisen ominaisuuksiin.
Ero johtuu siitä, että ihminen on väärällä puolella.
Ihminen on loukannut Jumalaa ja Hänen lakejaan.
Ihminen on herättänyt Jumalan vihan ja torjunut rakkauden.
Sitä kutsutaan synniksi.
Ennen kaikkea ihminen on valinnut kulkea omaa tietään -
eikä ole halunnut noudattaa Jumalan ohjeita.
Ihminen haluaa valita itse, mikä on oikein ja väärin.
Se on ongelman ydin.
Olemme kapinallisia kakaroita.
Moni vanhempi painii tämänkaltaisen ongelman kanssa.
Mitä tehdä kurittomalle lapselle, joka ei välitä rakkaudesta -
eikä piittaa neuvoista tai varoituksista?
Sellainen ongelma Jumalallakin on.
Raamattu ei ole vastaus ongelmiimme.
Se on Jumalan vastaus Hänen ongelmaansa.
Jotkut lukevat Raamattua kuin psykologista opasta.
Jos on ongelmia, etsitään ratkaisut Raamatusta.
Avainjakeet on jopa ryhmitelty aiheittain.
Aivan kuin Raamattu ratkaisisi pulmamme. Se ei ole niin.
Raamattu kertoo jumalakeskeisesti, -
miten Jumala on ratkaissut oman ongelmansa.
Hänen ongelmansa oli tämä: -
Toisin kuin ihmisten, Jumalan on toimittava luontonsa mukaisesti.
Hänen täytyy olla oma itsensä.
Hänen täytyy olla totuudellinen ja johdonmukainen.
Tämä on ongelman ydin.
Jumala on ilmoittanut itsestään Raamatussa tekoina ja sanoina.
Hän on ilmoittanut olevansa oikeudenmukainen ja armollinen.
Se on Hänen ongelmansa.
Se on myös jokaisen vanhemman ongelma kuritonta lasta kohtaan.
Kurittaako vai ei, siinäpä pulma.
Onko kuritonta lasta rangaistava vai armahdettava?
Päästääkö hänet menemään vai rangaistako häntä?
Aina kun lapsi tekee väärin, edessä on tuo ongelma.
Koska olemme ihmisiä, meidän on vaikea tehdä ratkaisu.
Liika lepsuus tekee lapsista hemmoteltuja ja itsekeskeisiä.
Liian kova kuri jättää heihin muiston julmista vanhemmista.
Se on pulma.
Jumala sanoo olevansa sekä oikeudenmukainen että armollinen.
Täytyykö väärintekijöille osoittaa kuria vai armoa?
Jotkut ajattelevat anteeksiannon olevan unohtamista.
"Unohdetaan se tällä kerralla."
Se ei ole anteeksiantoa.
Ongelma jää hoitamatta.
Ongelma jatkuu.
Jumalan ongelma on se, miten kohdella kapinallisia ihmisiä, -
jotka eivät taivu Jumalan tahdon alle -
vaan haluavat toimia oman päänsä mukaan.
Jumala ratkaisi ongelman itse.
Ratkaisu oli mitä ihmeellisin.
Koraanissakin Jumala on oikeudenmukainen ja armollinen.
Se siis pätee sekä Raamattuun että Koraaniin.
Koraanissa ei mainita ongelman ratkaisua.
Islam ei tunne ratkaisua ongelmaan.
Muslimit eivät tiedä, tuleeko Jumala viimeisellä tuomiolla -
rankaisemaan vai armahtamaan heidät.
Tämä epävarmuus estää läheisen suhteen muodostumisen.
Se on mahdollista vasta tulevaisuudessa, ehkä.
Ainoat muslimit, jotka voivat olla varmoja taivaspaikastaan, -
ovat ne, jotka kuolevat pyhässä sodassa.
Heille on annettu erikoisia lupauksia, -
kuten rajoittamatonta seksiä 70 neitsyen kanssa.
Heille luvataan myös viiniä yltäkylläisesti. Ihmeellistä.
Paratiisi on muslimille tämän elämän vastakohta.
Erikoisin lupaus on se, että pyhässä sodassa kuoleva -
saa valita 70 sukulaista, jotka pääsevät taivaaseen.
Jos voisit valita 70 ystävää tai sukulaista mukanasi taivaaseen, -
olisitko valmis kuolemaan? Ehkä.
Tätä taustaa vasten voi ymmärtää, -
miksi WTC-iskujen terroristien viimeiset sanat olivat: -
"Allahu akbar, Jumala on suuri."
He odottivat paratiisiin pääsyä.
Islamissa ei ole samanlaista varmuutta kuin kristinuskossa: -
tunnen Hänet, ja Hän tuntee minut. Rakkaani on minun, minä olen Hänen.
Miten Jumala ratkaisi ongelman?
Miten voi samalla rangaista ja armahtaa, -
noudattaa samalla oikeuden- mukaisuutta ja armollisuutta?
Tunnette ratkaisun.
On vain yksi keino.
Syyttömän täytyy kärsiä rangaistus syyllisten edestä.
Ei ole muuta ratkaisua.
Jumala oli opettanut tämän Vanhassa testamentissa.
Juutalaiset tiesivät, että viaton veri sovittaa synnit.
Veressä virtaa elämä. Verenvuodatus merkitsee elämästä luopumista.
Siksi eläinuhrit.
Uudesta testamentista selviää, ettei se koskaan toiminut.
Uhritoimitukset täytyi toistaa yhä uudelleen.
Eläimillä ei voi korvata ihmisiä.
Syyttömän lampaan veri ei poista ihmisen syyllisyyttä.
Jumala halusi opettaa, että jos syytön kärsii syyllisen edestä, -
toteutuvat sekä oikeudenmukaisuus että armo.
Sen vuoksi anteeksianto ei ole rankaisematta jättämistä.
Anteeksiannossa Jumala kertoo, että rikkomus on jo maksettu.
Sitä tarkoittaa sana 'sovitus'.
Se tarkoittaa korvaamista, maksamista.
Sovittaminen tarkoittaa virheen korvaamista, maksamista.
Koraani ei tunne sovitusta.
Siinä viaton ei joudu kärsimään syyllisten edestä.
Kristinuskossa Jeesuksen Kristuksen ristiinnaulitseminen -
on vastaus Jumalan ongelmaan.
Muutamia vuosia sitten Intiassa järjestettiin konferenssi, -
jossa eri uskontokunnat saivat mahdollisuuden vuoropuheluun.
Mukana oli mm. kristittyjä, hinduja ja buddhalaisia.
Jokainen sai vuorollaan kertoa, -
mikä omassa uskonnossa oli ainutlaatuista muihin verrattuna.
Kristittyjen edustaja sanoi vain yhden sanan.
Kukaan ei väittänyt vastaan.
Mitä kristinusko voi tarjota, mitä ei ole muissa uskonnoissa?
Anteeksiannon.
Kukaan ei vastustanut kristittyä.
Eikö olekin ihmeellistä?
Anteeksianto on hankittu kalliisti.
Anteeksianto on kirjoitettu Jeesuksen vereen.
Ei ole helppoa anteeksiantoa.
Saatamme suhtautua kevyesti anteeksiantoon.
Se ei ole todellista anteeksiantoa.
Anteeksiannon tulee ilmentää, että synnistä on maksettu.
Se on ensiehto.
Kristinusko tarjoaa jumalasuhdetta, joka alkaa anteeksiannolla.
Paavali sanoo Room. 3:ssa, että ristin kautta -
Jumala on vanhurskas, ja tekee vanhurskaaksi sen, -
joka uskoo Jeesukseen.
Risti todistaa Jumalan vanhurskaudesta.
Risti oli rangaistus, kurin- pidollinen rangaistus synneistämme.
Ainoa sovitus, johon Koraanissa viitataan, -
on pahojen tekojen korvaaminen hyvillä teoilla.
Silloin ihmisen tulee sovittaa omat syntinsä.
Ihminen koettaa varmistaa, että hyvät teot painavat enemmän.
Silloin huonot teot jäävät oikeastaan käsittelemättä.
Anteeksiannolle on myös toinen ehto.
Ilman toista ehtoa anteeksianto olisi vailla moraalia.
Ilman ensimmäistäkin ehtoa se olisi vailla moraalia.
Piittaamattomuus kapinallisuutta ja pahuutta kohtaan on moraalitonta.
Se on epäreilua ja epäoikeudenmukaisuutta.
Sovitus tekee anteeksiannosta moraalisen ja oikean.
Toinen ehto on katumus.
Parannusta tehdessään ihminen kääntyy pois ja luopuu siitä, -
mikä loukkaa ja suututtaa Jumalaa.
Siihen ei riitä pelkkä suullinen syntien tunnustaminen.
Tarvitaan paljon muutakin.
Eräs koulupoika osui oikeaan sanoessaan: -
"Katumus on sitä, että ihminen on niin pahoillaan, että lopettaa."
Se on enemmän kuin pelkkä anteeksipyyntö.
Se on: "Lopetan sen, jos se loukkaa sinua" -
"ja aiheuttaa sinussa kiukkua."
Kristillisen anteeksiannon kaksi tärkeää ehtoa ovat -
ensinnäkin usko, että synnistä on maksettu, -
ja toiseksi valmius synnistä luopumiseen.
Siitä voi alkaa suhde.
Suhde ei voi alkaa aiemmin.
Ihminen ei saa anteeksi, ellei hän ensin kadu syntejään -
ja usko, että Jeesus on huolehtinut oikeudenmukaisuudesta.
Se on osa evankeliumia.
Jumala on siis hoitanut menneisyytemme.
Se ei ole kuitenkaan koko ongelma. Meillä on myös tulevaisuus.
Monet ajattelevat, että Jumalan täytyy hoitaa vain menneisyys.
Mutta mikä estää meitä palaamasta entiseen elämäntapaan?
Mikä pitää tulevaisuutemme puhtaana?
Vesikaste puhdistaa meidät menneisyydestä.
Se ei ole pelkästään puhdistumisen symboli.
Se on UT:n mukaan samalla sekä kylpy että hauta.
Se puhdistaa lian ja hautaa kuolleen ihmisen.
Sellaisena muslimit sen näkevät.
Kristillinen kaste katkaisee muslimimenneisyyden.
Se on hyvästijättö entiselle elämälle ja puhdistus.
Olen kastanut Cliff Richardin. Hän kirjoitti kasteestaan näin: -
"David Pawson pesi, huuhteli ja ripusti minut kuivumaan."
"En ollut koskaan tuntenut itseäni niin puhtaaksi."
Kaste puhdistaa ja hautaa vanhan elämän.
Mutta kristityn elämässä pahinta on ensimmäinen synti kasteen jälkeen.
"Jukra, luulin olevani puhdas."
"Luulin päässeeni irti synnistä, mutta tässä sitä ollaan."
"Kastakaa minut uudelleen."
Jeesus sanoo: "Juuri kylpenyt tarvitsee vain jalkojenpesun."
Niin Hän sanoi Pietari-rukalle.
Kaste hoitaa menneisyyden, ei tulevaisuutta.
Se antaa puhtaan alun, mutta se ei pidä puhtaana.
Se ei ole kasteen tarkoitus.
Mutta siihenkin Jumalalla on ratkaisu.
Se on toisenlainen kaste, Pyhän Hengen kaste.
Siinä ihminen upotetaan, kastetaan Pyhään Henkeen.
Sen tarkoitus on pitää ihminen puhtaana.
Ei riitä, että ihmisen menneisyys käsitellään.
On taattava, että myös tulevaisuus on suhteen kannalta sopiva.
Jumala ei jätä meitä siinä suhteessa yksin.
Eräs rikollinen sanoi: "En tarvitse uutta alkua," -
"vaan kokonaan uuden elämän."
Se osui naulan kantaan.
Monet evankelikaaliset tekevät tässä virheen.
Kristuksen kuolema ei pelasta meitä.
Saarnataan, että Jeesus kuoli, jotta pelastuisimme.
Kuulkaahan. Jeesus nousi ylös.
Tarvitsemme Hänen elämäänsä yhtä hyvin kuin kuolemaakin.
Tämä sanahirviö 'vanhurskauttaminen' -
tarkoittaa anteeksiantoa, syyttömäksi julistusta.
Pidgin-englannin vanhurskasta tarkoittava käännös on hauska: -
"Jumala sanoo, että olen OK."
Se on osuvasti sanottu. Vanhurskas- käsite jää usein hämäräksi.
Jumalasta olen OK. Jumala on vanhurskas, -
ja hän tekee vanhurskaaksi sen, joka uskoo Jeesukseen.
Jos Jeesuksen kuolema on tehnyt meidät vanhurskaaksi, -
miten paljon enemmän Hänen elämänsä pelastaa meidät?
Siitä ei kuule saarnattavan.
Puhutaan paljon rististä ja Jeesuksen uhrityöstä.
Koska kuulit viimeksi, että ihminen pelastuu Jeesuksen elämän kautta?
Hänen kuolemansa puhdistaa menneisyytemme, -
mutta Hänen elämänsä pelastaa tulevaisuutemme.
Sen vuoksi ylösnousemus on UT:n evankeliumin ydin.
Ei siis risti, vaan ylösnousemus.
Risti vanhurskauttaa, mutta Jeesuksen elämä pelastaa.
Mistä se pelastaa? Tulevaisuudelta, joka muistuttaa menneisyyttä.
Kristuksen elämä pelastaa.
Mutta Jeesushan on Taivaassa, ei täällä maan päällä.
Miten Jeesuksen elämä voi pelastaa minut tässä ja nyt?
Jumala on suunnitellut senkin.
Hän tekee sen vuodattamalla Pyhän Hengen ihmisten ylle.
Henki liittää elämämme Jeesuksen elämään.
Hän luo meihin Jeesuksen luonteenpiirteet.
Niitä kutsutaan Hengen hedelmiksi.
Se on yksi hedelmä, jossa on yhdeksän makua.
Ei ole siis yhdeksää hedelmää, vaan vain yksi.
On olemassa hedelmä nimeltään mysterio deliciosis.
Se sisältää monia makuja.
Ellette usko, sinä olet maistanut sitä. Entä sinä?
Kuka muu oli maistanut?
Se maistuu joka puraisulla eri hedelmältä.
Kyseessä on yksi ja sama hedelmä.
Sellainen on Hengen hedelmä.
Jos puraisee kristittyä, tuntee rakkauden maun.
Seuraavalla puraisulla maistaa rauhan.
Seuraavalla puraisulla ilon.
Nuo maut muodostavat Kristuksen luonteen yhdessä hedelmässä.
Ei-uskovassakin niitä voi olla pari, kolme, mutta ei kaikkia 9:ää.
Ainoastaan Hengellä täyttynyt, Hengessä vaeltava -
ja Hengen johdattama tuottaa kaikkia yhdeksää Hengen hedelmää.
Ne muuttavat meitä Kristuksen kaltaisiksi, täydellisiksi.
Vaimollani on paljon uskoa, -
mutta yksi asia aiheuttaa hänelle valtavasti uskonpuutetta: -
se, että eräänä päivänä hänen aviomiehensä on täydellinen.
Jos hän perustaisi uskonsa kokemukseen, -
hän ei voisi koskaan uskoa sitä.
Mutta hän pitää kiinni Jumalan Sanasta, ja uskoo juuri ja juuri.
Sama pätee tietenkin myös päinvastoin.
Muutumme täydellisesti Jumalan kuvaksi.
Kristuksen kuolema ei saa sitä aikaan.
Ei myöskään vesikaste.
Pyhän Hengen kaste antaa ihmiselle Kristuksen elämän -
ja antaa meille Hänen luonteenpiirteensä.
Siksi tulevaisuuden ei tarvitse olla menneisyyden kaltainen.
Siitä enemmän ensi kerralla.
Koraani ei usko syntiin.
Se uskoo synteihin.
Sen mukaan olemme pohjimmiltaan hyviä ihmisiä, -
mutta teemme vääriä asioita.
Raamatun näkemys on erilainen.
Sen mukaan ihminen on pohjimmiltaan paha, -
mutta hän tekee hyviä asioita.
Jeesus sanoi: "te pahat ihmiset" -
"osaatte antaa lapsillenne kaikenlaista hyvää".
Eli ihmiset ovat pahoja, mutta he osaavat tehdä hyvää.
Se on humanistisen ajattelun vastakohta.
Humanismin mukaan ihmiset ovat pohjimmiltaan hyviä.
Se on harhakuvitelma.
Toisin sanoen meissä on jotakin pielessä.
Olemme syntyneet tällaisiksi.
Vaikka saamme menneisyytemme anteeksi, -
palaamme takaisin pahuuteen, ellemme saa lisäapua.
Me tiedämme sen, eikö niin?
Jumala, Pyhä Kolminaisuus, Jumala yläpuolellamme, -
Jumala keskellämme Jeesuksena ja sisällämme Pyhänä Henkenä, -
pelastaa sekä menneisyytemme että tulevaisuutemme.
Valitettavasti usein julistetaan vain anteeksiannon evankeliumia.
Tarvitaan myös pyhyyden evankeliumia.
Kristinusko on ainoa uskonto, jonka mukaan -
Jumala itse asettuu asumaan Häntä palvoviin.
Eikö olekin uskomatonta?
Jumala toimii ihmisen sisällä. Hän voittaa vanhan luontomme.
Hän luo meihin aivan uuden luonnon.
En taaskaan voinut julistaa ilo- sanomaa puhumatta kolminaisuudesta.
Siksi on paljon vaikeampaa tulla kristityksi kuin muslimiksi.
Kristityn täytyy olla yhteydessä Jumalan kolmeen Persoonaan.
Kirjassa The Normal Christian Birth (Normaali hengellinen syntymä), -
joka ei valitettavasti ole tällä hetkellä saatavana, -
olen kirjoittanut, että ihmisen on kaduttava syntejään Isän edessä, -
ei Jeesuksen tai Pyhän Hengen edessä.
Ihminen on loukannut Jumalaa torjumalla rakkauden.
Ihminen uskoo Jeesukseen.
UT:ssa ei käsketä vastaanottamaan Jeesusta vaan uskomaan Häneen.
Ihminen vastaanottaa Pyhän Hengen -
ja ottaa kasteen Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.
Kristityn vaellus on alusta loppuun kolmiyhteistä.
Voimme vääristää sitä kehottamalla ottamaan Jeesus elämään.
Nykyään on olemassa monia kiertoilmauksia, -
jotka olivat tuntemattomia apostoleille.
UT:ssa kehotetaan tekemään parannus Isän edessä, -
uskomaan Jeesukseen, -
vastaanottamaan Jeesuksen edustaja, Pyhä Henki, -
ja ottamaan vesikaste näiden kolmen nimeen.
Kristitty elämä ilman Jumalan kolminaisuutta on mahdottomuus.
Jumalan kolme Persoonaa tekevät pelastuksesta mahdollisen.
Isä suunnitteli sen, Poika hankki sen -
ja Henki saa sen aikaan sydämissämme.
Tämä muodostaa suhteen, joka on ainutlaatuinen kristinuskossa.
Suhteen, jossa Jumalaa voi kutsua isukiksi.
Kun juutalainen isä katsoo kehdossa makaavaa jälkeläistään, -
hän sanoo: "Abba, abba".
Se merkitsee suomeksi 'isi' tai 'ikkä'.
Kun vauva katsoo jättiläismäistä naamaa -
ja sanoo: "abba", isä halkeaa ylpeydestä.
Muistan, kun kävin ensi kerran Israelissa.
Näin kadulla juutalaisisän.
Hänen pieni poikansa juoksi perässä huutaen: "Abba!"
Kuulin sanan myös Shetlandinsaarilla 1950.
Rukouskokouksissa kävi kalastajia.
Saarten pääelinkeino oli tuolloin kalastus.
Kokouksessa oli eräs kalastus- aluksen kapteeni, kookas mies...
Hän huusi itkien: "Abba! Abba!"
Karski, roteva kalastaja itki kuin pikkupoika: "Abba!"
Mikä suhde! Isi! Iskä!
Muslimi, joka kirjoitti kirjan 'Uskalsin kutsua Häntä isäksi', -
osui naulankantaan.
Mikään muu uskonto ei voi tarjota sellaista jumalasuhdetta.
Kristittyjen on kuitenkin omaksuttava se ensin.
Miten he muuten voivat tarjota sitä toisille?
Jos kristityt eivät elä tuota läheistä suhdetta todeksi, -
kristityillä ei ole tarjota mitään vastineeksi, kun islam valtaa alaa.
Jos me voimme tarjota sitä, se on valttikorttimme.
Monet muslimit janoavat sellaista suhdetta.
He tietävät, ettei heillä ole sitä.
Etenkin sufilaiset kaipaavat senkaltaista yhteyttä Jumalaan.
He ovat avoimia kristinuskolle.
Uskottava todistus vaatii suhteelta neljää asiaa.
Ensinnäkin suhteen tulee olla henkilökohtainen, yksilöllinen -
ja tiedostaen solmittu.
Viestin tulee olla: "Minä tunnen Hänet. Minä rakastan Häntä."
Se korostaa todistuksen merkitystä.
Minulla on ystävä, joka on kääntynyt vedonvälittäjä.
Puhuimme kerran ulkoilmatilaisuudessa.
Joku keskeytti ystäväni: "Mistä tiedät, että Jeesus elää?"
Ystäväni sanoi: "Puhuin Hänen kanssaan aamulla."
Se tuntui niin todelliselta ja aidolta.
"Puhuin Hänen kanssaan aamulla."
Kysyjä meni hämilleen. Mitäpä siihen voi vastata?
Henkilökohtainen, tietoinen suhde kestää tällaisen paineen.
Toiseksi suhteen täytyy olla elävä.
Mennyt suhde ei hyödytä.
Vireä suhde 20 vuotta sitten ei auta mitään.
Suhdetta täytyy rakentaa ja vaalia viettämällä aikaa yhdessä.
Se vaatii henkikastetta, Hengessä vaeltamista, -
Hengen johdatuksessa kulkemista ja Hengessä voimistumista.
Kolmanneksi suhteen täytyy luoda yhteyttä.
Tämä on ainutlaatuista.
Jos sanon rakastavani Jumalaa ja tuntevani Hänet, -
todisteena on se, että tunnistan Hänet niissä, joissa Hän asuu.
Johanneksen kirjeessä sanotaan, että on valheellista väittää -
rakastavansa Jumalaa, jos ei rakasta kristittyä veljeään.
Miten voi väittää rakastavansa näkymätöntä, -
jos ei rakasta näkyvääkään?
Yhteisöllisyys on tärkeää, samoin Jumalan tunnistaminen muissa.
Joku on sanonut, että kirkkokuntien on yhdistyttävä, -
jotta kirkko voi säilyä.
Hänen mukaansa eri kirkkokuntien tulee liittyä yhteen.
En usko sellaisen yhteyden saavan aikaan juurikaan mitään.
Se ei tule kestämään, -
mikäli yhteys on pelkästään ulkoista.
Todellinen uskonyhteys ei riipu kirkkokuntaan kuulumisesta.
Jos jossakussa toisessa asuu sama Pyhä Henki kuin minussa, -
meillä on Hengen yhteys, joka ei ole muuten mahdollinen.
Tämän voi huomata aivan yllättävillä alueilla.
Minua pyydettiin puhumaan erään katolilaisen papin hautajaisiin -
Lontoon Wesminsterin katedraaliin.
En suostunut erinäisistä syistä.
Papin nimi oli Ian Pettit. Oletteko kuulleet hänestä?
Tuo mies rakasti Jeesusta.
Yövyin samassa huoneessa Ianin kanssa eräässä konferenssissa.
Muistan sanoneeni: "Toivottavasti olemme naapureita Taivaassa."
Hänessä asui Pyhä Henki. Käsityksissämme oli eroja.
Puhuimme niistä avoimesti.
Tunsimme valtavaa yhteyttä, vaikka näkemyksemme olivat erilaiset.
Olimme avoimia. Jonakin päivänä tiedämme, kumpi oli oikeassa.
Luultavasti huomaamme, että me molemmat olimme väärässä.
Meissä asuva Henki teki ilmapiiristä avoimen ja rehellisen.
Sellainen uskon yhteys on kestävä.
Se on jaettua, läheistä tietoa.
Tunnemme yhteyttä uskonveljiin ja -sisariin sekä Taivaan Isään.
Neljänneksi suhteen täytyy olla etusijalla.
Jumalasuhteen täytyy olla ykkössijalla, -
myös verrattuna läheisimpiin ja rakkaimpiin suhteisiin.
Kristittyjen marttyyrien todistuksista käy ilmi, -
että jotkut ovat joutuneet luopumaan lähimmistään, -
mutta he eivät ole suostuneet luopumaan suhteestaan Jeesukseen.
Klassinen esimerkki on eräästä varhaiskristitystä äidistä, -
joka oli juuri synnyttänyt.
Häntä yritettiin saada kieltämään Jeesuksen herruus -
ja tunnustamaan keisarikultti.
Hänet vangittiin. Äiti ja vauva erotettiin.
Äiti kuuli omaan selliinsä, miten vauva itki nälissään.
Äidille sanottiin, että hän saa ruokkia vauvan, -
heti kun äiti sanoo oikeat sanat.
Vähitellen itku vaimeni. Vauva kuoli.
En tiedä, moniko äiti laittaa Kristuksen lapsensa edelle.
Tämä äiti teki niin.
Vangitsijat kuumensivat rautalevyn hehkuvaksi.
He paistoivat naisen elävältä.
Äiti piti suhdetta Jeesukseen tärkeämpänä.
Jeesus sanoi: "Jos rakastat isääsi ja äitiäsi enemmän kuin minua," -
"et kelpaa minulle."
Hän tiesi, ettei jumalasuhde kestä, ellei se ole ykkössijalla.
Monet muslimit janoavat sellaista suhdetta.
Jos muslimi tapaa kristityn, -
joka todistaa elävästä, läheisestä jumalasuhteesta, -
se on parasta, mitä voi tapahtua.
Se on toinen r-sanani.
Evankeliumi, jota julistamme ja elämme todeksi, -
on realiteetin evankeliumi.
Meidän tulee luottaa kristinuskon tosiasioihin, -
Jumalan sanojen ja tekojen historiaan.
Se on myös relaation evankeliumi.
Sitä on julistettava myös kirkkokansalle.
Ei väliä, miten usein käy kirkossa, miten paljon lukee Raamattua, -
miten paljon tukee lähetystyötä tai mitä tekee ja sanoo, -
ellei kaiken perustana ole rakastava, läheinen suhde...
Se on ajanhukkaa. Se ei ole kristinuskoa.
Kristinusko ei ole uskonto. Se on relaatio, -
suhde Isän, Pojan ja Pyhän Hengen kanssa. Aamen.
Suomennos: Marianne Tenetz