ISLAMS UTMANING TILL DE KRISTNA
Relation Del 5/6
Det andra ord som börjar på "R" jag tror Herren gav mig, är "relation".
Det har blivit en kliché att säga att kristendomen -
inte är en religion utan är en relation.
Men det är en bra kliché, det är sanningen.
Jesus själv, då Han bad till sin Fader, sade: -
"Och detta är det eviga livet: -
att de känner dig, den ende sanne Guden, -
och den som du har sänt, Jesus Kristus." Messias. (Joh 17:3)
Att känna någon innebär en nära personlig relation.
Det är inte att känna till eller att ha hört talas om.
Det betyder att ha talat till någon, eller ännu viktigare, talat med någon.
Det innebär en ömsesidig relation.
Det är vad vår tro kan erbjuda -
som ingen annan religion kan erbjuda.
Ett nära, personligt förhållande med den Gud som finns i himlen.
Vi erbjuder ingen religion.
Vi erbjuder inte bara en tro på Gud eller inspirerande gudstjänster.
Vi uppmanar inte folk att leva på ett sätt som är välbehagligt för Honom.
Allt det är en del av det, men i grund och botten -
erbjuder vi en personlig relation till Gud.
Det är det eviga livets kärna.
Bibeln är full av samtal med Gud.
Inte bara böner till Honom, utan Gud som samtalar med människor.
Han talade med Abraham som med en vän.
Genom hela Bibeln pratar folk med Gud.
Och Han talar med dem.
Det är en nära, ömsesidig relation.
Och det är något så grundläggande i Skriften -
att det finns en mening som upprepas genom hela Bibeln: -
"Jag ska vara deras Gud, och de ska vara mitt folk."
Om du understreckar det i Bibeln löper det som en röd tråd -
genom alla profeterna och ända fram till Uppenbarelseboken.
"Jag ska vara deras Gud, och de ska vara mitt folk."
Jag ska vara deras, de ska vara mina.
Och mitt i Bibeln, i dess hjärta, finns en kärlekssång.
En ung man och en ung kvinna är förälskade i varandra.
Och flickan säger: "Min vän är min, och jag är hans..."
Man ska inte tyda det bildligt.
Granatäpplen är granatäpplen och bröst är bröst.
Jag begick nästan teologiskt självmord då jag läste -
när jag läste en kommentar till en vers i Sångernas sång av Salomo.
Den påstod att orden: "Min älskade vilar mellan mina bröst" (eng övers) -
betyder mellan det Gamla och det Nya Testamentet.
Och jag tänkte: "Hjälp, jag är en köttslig kristen!
När jag läser den versen tänker jag inte på Gamla och Nya Testamentet!"
Och sedan tänkte jag att älskaren alltså fastnat i apokryferna...
Boken är ingen allegori, den är inte skriven på en hemlig kod -
den är en analogi, en jämförelse.
Det finns en likhet mellan kärleken mellan en ung man och kvinna -
och kärleken mellan Gud och Hans folk.
"Min vän är min, och jag är hans..."
Jag ska börja med några fantastiska sanningar om Gud -
som man bara hittar i vår tro.
Ett: Gud är en relation.
Han är kärlek.
Eftersom Han är tre personer i en har Han alltid varit en relation -
som delar med varandra mer än tre människor någonsin kunde dela.
Gud är en relation. Vi är skapade till Hans avbild, skapade för relationer.
En kristen eremit är en självmotsägelse.
Vi är skapade för relationer, Gud är en relation.
Nummer två: Han vill ha en relation med oss.
Han vill känna oss och vill att vi känner Honom.
Han känner ju oss så väl: Han vet hur många hårstrån jag har på huvudet.
Jag tror det är ungefär 120 000, men Han vet den exakta siffran.
Han vet mer om mig än jag om Honom.
Men Han vill ha en relation.
Han vill att vi ska känna Honom lika bra som Han känner oss.
Nu ser vi en gåtfull spegelbild men en dag ska vi se ansikte mot ansikte.
Då ska vi känna fullkomligt, så som vi själva blivit fullkomligt kända.
Det är vad Han vill. Varför skapade Han människosläktet?
Jag har ett mycket enkelt, nästan naivt svar på den frågan.
Han hade redan en Son -
och Han tyckte det var så trevligt att Han ville ha en större familj.
Jag tror det är grundorsaken till att Gud skapade dig och mig.
Så här uttryckte Paulus det på Areopagen i Aten: -
Han gjorde oss för att vi skulle söka Honom - och finna Honom.
Det är därför här finns människor.
Det är den främsta avsikten med vår existens.
Om vi inte söker och finner Gud -
har vi missat den främsta orsaken till att vi är här.
Gud vill ha en relation.
Han hade en Son, den Ende, Enfödde Sonen -
men Han vill adoptera många fler barn.
Nummer tre: Han tog initiativet till att skapa relationen.
Han höll sig inte utom räckhåll och bad oss försöka söka Honom.
Han kom och sökte upp oss.
Jag kommer ihåg den metodistiska evangelisten dr Russell Maltby.
Han jobbade mycket bland studerande på universitet.
En studerande sade till honom: "Jag har sökt Gud i fyra år -
och jag kan inte finna Honom."
Dr Russell Maltby svarade: "Han har sökt dig mycket längre än det!
Hur lyckades ni missa varandra?"
Det var ett unikt, men djupt svar.
Orsaken till att den studerande hade missat Gud var -
var att han sökt fel sorts gud.
Om man skapar gud till sin egen avbild och enligt eget huvud -
och söker den guden hittar man honom inte, för han finns inte.
Vi måste söka Gud sådan Han verkligen är, om vi vill finna Honom.
Gud tog initiativet. Han kom och sökte upp oss.
Han var den första att bygga en bro.
Skillnaden mellan kristendomen och andra religioner kan uttryckas så här:
Vad är den verkliga skiljemuren mellan mig och Gud?
Varför kan jag inte vara i denna relation? Vad hindrar den?
Andra religioner tenderar att säga att det är ett metafysiskt problem.
Med andra ord: Han är gudomlig, jag är mänsklig.
Han är övernaturlig, jag är naturlig. Han är skaparen, jag är skapad.
Vi är helt enkelt så olika varandra -
att det är svårt att finna vägen till Honom.
Att lära känna Honom. Det är den metafysiska skillnaden.
Men egentligen är den verkliga skiljemuren moralisk, inte metafysisk.
Problemet är inte att Gud är Gud och jag är människa.
Det är för att jag står på fel fot med Honom.
Jag har felat mot Honom, jag har brutit mot Hans lagar -
jag har väckt Hans vrede -
jag har föraktat Hans kärlek till mig.
Det är det vi kallar synd.
Och framförallt har jag valt att gå min egen väg.
Istället för att låta Honom säga hur jag ska leva, avgör jag hur jag vill leva.
Jag beslutar vad som är rätt och fel för mig - varför skulle Han göra det?
Det är problemets innersta natur.
Vi är upproriska barn.
Det är ett problem som många föräldrar har.
Vad ska du göra med ett upproriskt barn -
som inte vill kännas vid dig eller älska dig, som vill gå sin egen väg?
Som bara otåligt väntar på att få lämna hemmet. Vad gör man?
Det är Guds problem.
Jag säger ofta att Bibeln inte är Guds svar på våra problem -
den är Guds svar på Hans eget problem.
En del människor behandlar Bibeln som en handbok i psykologi.
Svaret på ett visst problem finns i en viss psalm, ni förstår vad jag menar?
Det finns ofta en sådan lista i början på t.ex. hotellbiblar.
Som om Bibeln fanns till för att lösa våra problem. Så är det inte.
Det är en Gudscentrerad bok som berättar om hur Gud löste sitt problem.
Och Hans problem är att, olikt oss, -
måste Han handla i enlighet med sin natur.
Han måste vara sig själv.
Han måste vara sann och konsekvent.
Det är här problemets kärna ligger.
Gud, som Han har uppenbarat sig i ord och gärning i Bibeln -
har uppenbarat sig själv som en rättvis och nådig Gud.
Och det är Hans problem.
Det är varje förälders problem.
Att tukta eller inte tukta, det är frågan.
Ska man behandla ett upproriskt barn med rättvisa eller nåd?
Låter du dem slippa undan, eller straffar du dem?
Varje gång ett barn gör fel står föräldrarna inför det problemet.
Eftersom vi är människor är det mycket svårt att välja metod.
Om vi alltid låter dem slippa undan blir de bortskämda och självcentrerade.
Om vi alltid straffar dem kommer de att minnas sina grymma föräldrar.
Det är det som är problemet.
Gud säger att Han är fullkomligt rättvis och fullkomligt nådefull.
Han måste besluta om Han ska förlåta eller straffa ogärningsmän.
En del tror att förlåtelse betyder att bara glömma det någon gjort.
"Vi struntar i det denna gång. Glöm det." Det är inte förlåtelse.
Det gör ju inget för att lösa problemet. Det finns kvar.
Det var Guds problem, hur skulle Han ta itu med upproriska människor -
som inte ville veta av Honom och göra saker som Han ville, -
som ville vara fria att gå sin egen väg?
Och Han löste det själv.
På det mest fantastiska sätt.
I Koranen är Gud både rättvis och nådig.
Det är något som är sant i båda böckerna.
Men Koranen har ingen lösning på problemet.
Vad kommer Han att göra?
Ingen muslim vet svaret.
Hela livet undrar de om Han är rättvis eller nådig då de står inför Honom.
Om Han förlåter eller straffar.
Denna osäkerhet innebär att det inte existerar någon visshet -
om en nära relation till Honom.
Framtiden får utvisa om relationen kommer dem till del eller inte.
De enda muslimer som får visshet -
om att de kommer till paradiset är de som dör i jihad.
Och de utlovas märkliga saker.
Obegränsad sex med 70 jungfrur.
De utlovas vin i överflöd. Fantastiskt.
I paradiset är allt motsatsen till hur man borde leva här.
Framförallt får det ett löfte om att om de dör för Allahs sak -
kan de välja ut 70 släktingar som Allah garanterar en plats i paradiset.
Om du kunde garantera att 70 av dina vänner och släktingar -
kom till paradiset, vore du villig att dö? - Kanske det.
Om man verkligen tror det, kan man förstå -
varför de sista ord piloterna som körde in i WTC sade var -
"Allahu akbar", "Gud är stor".
De såg fram emot att vara i paradiset om fem minuter.
I islam finns ingen visshet om att jag känner Honom och Han känner mig.
"Min vän är min, och jag är hans..."
Hur löste Gud sitt problem?
Att straffa och förlåta på samma gång?
Vara sann mot både sin rättvisa och sin nåd - samtidigt?
Ni vet hur Han löste det.
Det finns bara en väg: en oskyldig person -
måste ta de skyldigas straff. Det finns inget annat sätt.
Gud hade lärt dem det i Gamla Testamentet.
Han hade lärt judarna att oskyldigt blod som utgöts -
kunde anses vara försoning, kompensation, för skyldiga liv.
Blod är liv, och utgjutet blod är ett totalt överlåtet liv.
De offrade djur, men Nya Testamentet gör klart att det aldrig fungerade.
Offren måste ständigt upprepas, för djur kan inte ersätta människor.
Ett oskyldigt får är ingen ställ- företrädare för en skyldig människa.
Men det var för att lära ut principen att om ett oskyldigt liv -
betalar priset för ett skyldigt liv -
uppfylls både rättvisa och nåd.
Därför betyder inte förlåtelse att Gud bara låter bli att straffa oss -
utan förlåtelse är att Gud berättar för oss att allt är betalt.
Försoning betyder gottgörelse, att betala för något.
"Det måste du sona", betyder att du måste göra något för att ersätta det.
Att gottgöra vad du gjort.
Koranen innehåller ingen försoning.
Inte ett spår av att den oskyldige skulle lida för den skyldige.
Men i vår tro är korsfästelsen av vår Herre, Jesus Kristus -
svaret på Guds problem.
För flera år sedan ordnades i Indien -
en konferens, ett samtalstillfälle - för olika religioner.
En missionär representerade kristendomen, -
och där var hinduer och buddister osv.
Alla fick i tur och ordning säga vad deras religion erbjöd -
som ingen av de andra erbjöd.
Den kristna missionären sade bara ett ord -
och ingen sade emot honom.
Det som kristendomen kan erbjuda, men inte de andra. "Förlåtelse."
Och ingen protesterade.
Är det inte fantastiskt?
Men förlåtelsen är mycket kostsam.
All förlåtelse är skriven i Jesu blod.
Det finns ingen lätt förlåtelse.
Vi säger: "Vi förlåter och glömmer. Gör inte om det."
Men det är inte förlåtelse.
Förlåtelse måste bekräfta att synden är betald.
Det är det första villkoret.
Vi erbjuder en relation med Gud som börjar med förlåtelse.
Eller som Paulus sade i Romarbrevets tredje kapitel: -
Korset bevisar att Gud är rättfärdig och den som rättfärdiggör -
dem som tror på Jesus.
Korset bevisar att Han är rättvis!
Korset var straffet -
ett vedergällande straff för världens synder.
Den enda försoning som antyds i Koranen -
är att man sonar sina onda gärningar genom att göra goda gärningar.
Man sonar sina egna synder.
Man försöker justera balansen genom att göra mer gott än ont.
Men det tar verkligen inte itu med ondskan. Vi återkommer till det.
Det finns ett annat villkor för förlåtelse.
Och utan det villkoret vore förlåtelsen omoralisk.
Även utan det första villkoret vore den omoralisk.
Att bara överse med upproriskhet, ondska och synd, vore omoraliskt.
Det vore orättvist, orättfärdigt och fel.
Men om det är betalt blir förlåtelsen moralisk och rätt.
Det andra villkoret är bättring.
Det betyder att man vänder sig bort från, slutar med -
det som var anstötligt och gjorde Gud vred.
Att sluta med det, inte bara att be syndarens bön.
Att säga att man är ledsen över sina synder. Det är mycket mer.
En skolpojke förstod det rätt. Han sade: -
"Bättring är att ångra sig tillräckligt för att sluta."
Det är lite mer än att bara säga: "Jag är ledsen."
Det är att säga: "Jag slutar göra det.
Om det sårar Dig eller gör dig arg så slutar jag göra det."
De två villkoren för förlåtelse i det kristna livet är: -
Först, att vi tror att priset är betalt.
För det andra att vi är redo att upphöra med det vi gjorde.
Nu kan en relation ta sin början.
Men den kan inte ta sin början innan villkoren uppfyllts.
Man kan inte bli förlåten innan man gjort bättring -
innan man tror att Jesus tagit hand om rättviseaspekten.
Det hör till evangeliet.
Gud har alltså skött om vårt förflutna.
Men det är inte hela problemet.
Vi har en framtid, inte bara ett förflutet.
Många tror att allt Gud behöver ta itu med är vårt förflutna.
Men vad hindrar oss att gå tillbaka till vårt tidigare liv?
Vad håller oss rena i framtiden?
Vattendopet sköter om ditt förflutna. Det rengör dig.
Det är inte bara en symbolisk rengöring, det är en faktisk sådan.
Det är ett bad och en begravning i Nya Testamentet.
Ett bad för smutsiga människor och en begravning för döda personer.
Ett farväl till det gamla livet. Så ser muslimerna det.
Det kristna dopet bryter av deras kontakt med det muslimska förflutna.
Ett sista farväl, en begravning. Och en rening.
Jag döpte Cliff Richard som skrev om det i sin självbiografi: -
"David Pawson tvättade mig, sköljde mig och hängde mig på tork.
Jag har aldrig känt mig så ren i hela mitt liv." Mycket intressant.
Då man döps känner man sig verkligen ren, begraven.
Men det värsta ögonblicket i en kristens liv -
är den första synden efter dopet.
"Jag trodde jag var ren! Jag trodde allt det var förbi!
Nu är jag här igen!" Instinktivt vill vi be om ett nytt dop.
Men Jesus säger att vi har badat, nu behöver vi bara tvätta fötterna.
Som Han sade till den kära Petrus.
Dopet tar hand om ditt förflutna, men inte din framtid.
Det ger dig en ren start, men det håller dig inte ren.
Det är inte det det är till för.
Gud har en lösning på det problemet också.
Och det är ett annat dop, dopet i den Helige Ande.
Att dyka ner i Helig, att genomdränkas av Helig Ande.
För att man ska hållas ren.
Gud har tänkt på allting.
Problemet är inte bara att reda upp det förflutna -
utan att se till att relationen i framtiden hålls på rätt köl.
Och Han lämnar oss inte att klara av det ensamma.
En förbrytare sade en gång: "Jag behöver inte en ny början i livet -
jag behöver ett helt nytt liv till att börja med."
Det var mitt i prick.
Många evangelikaner mistar sig på följande punkt.
Vi är inte frälsta genom Kristi död.
Många predikar: "Kristus dog för oss, tro det och bli frälst."
Och det är allt. Men Kristus uppstod!
Hans liv är lika nödvändigt som Hans död för syndernas frälsning.
Det hemska ordet rättfärdiggörelse betyder egentligen förlåtelse, -
att behandlas som om man var oskyldig, som om man aldrig syndat.
Jag tycker om pidginengelskans översättning i New Guinea Bible: -
"Gud, Han säger mig okej."
Det uttrycket berör mig.
"Rättfärdiggörelse" är ett kallt ord, men Gud säger jag är okej.
Gud är både rättfärdig och den som rättfärdiggör -
dem som tror på Kristus Jesus.
Paulus säger att om vi blivit rättfärdiggjorda genom Hans död -
hur mycket mer ska vi då inte bli frälsta genom Hans liv? (Rom 5:10)
Det hör jag inte predikas.
Jag hör om korset, korset, korset, "Jesus dog för dig."
Jag hör inte: "Du blir frälst genom Hans liv."
Hans död tar hand om ditt förflutna -
men Hans liv tar hand om din framtid.
Det är predikan om uppståndelsen som är kärnan i NT:s evangelium.
Inte korset utan uppståndelsen.
Du blir rättfärdiggjord genom Hans död men frälst genom Hans liv.
Frälst från vad? Från en framtid som är likadan som ditt förflutna.
Det är Kristi liv som frälser dig.
Men Han är ju i himlen, Hans liv är ju där uppe -
vid Guds högra hand. Hur kan då Kristi liv frälsa mig här och nu?
Gud har tänkt ut allting.
Det sker genom att Han fyller dig med sin Helige Ande.
Anden fyller ditt liv med Kristi liv.
Han skapar Kristi karaktär i dig. Det kallas Andens frukt.
En frukt med nio smaker.
Det är inte nio frukter, det är frukt i singularis.
Jag tycker om att berätta om en frukt som heter Mysterio Deliciosus.
En unik frukt med många olika smaker.
Om ni tror att jag hittar på det... Du har smakat.
Det var några andra också som berättade att de smakat på den.
En tugga smakar som en frukt, nästa tugga smakar som en annan frukt.
Det är bara en frukt med olika smaker.
Det är Andens frukt. Ta en bit av en kristen och smaka på kärlek.
Bit igen och smaka frid, smaka glädje...
Alla dessa underbara smaker utgör Kristi sinnelag -
och de växer alla tillsammans. Hos icke-troende finns en eller ett par -
smaker, men aldrig alla nio smaker på en gång.
Endast någon som är Andefylld och vandrar i Anden -
och leds av Anden producerar alla nio smakerna -
och blir mer och mer lik Kristus.
Blir perfekt.
Jag säger som jag brukar, att min fru har en mycket stark tro -
men sak som jag predikar hyser hon mycket stora tvivel om -
det är då jag säger att en dag kommer hennes make att vara perfekt.
Hon säger att om hon grundade sin tro på erfarenhet -
skulle hon aldrig kunna tro det.
Hon klamrar sig fast vid Guds Ord och kan med möda tro det.
Men jag måste ju tro att en dag är min hustru också perfekt...
Ingenting mindre. Perfekt återställd till Guds avbild.
Kristi död åstadkommer inte det.
Och vattendopet åstadkommer det inte heller.
Men dopet i Anden, som ger dig Kristi liv och sinnelag gör susen.
Och din framtid kan vara annorlunda än ditt förflutna.
Jag talar mer om det senare.
Koranen tror inte på synd.
Den tro på synder.
Den tror att vi i grunden är goda människor som gör onda saker.
Bibeln ser helt annorlunda på saken och anser att vi i grunden är onda.
Men vi gör goda saker.
Jesus sade att om ni som är onda ger era barn goda saker...
Om alltså ni som är onda kan göra goda saker...
Det är motsatsen till den humanistiska analysen av människans natur att -
människor i grunden är goda och om de behandlas rätt är de goda.
Det är en illusion.
Med andra ord är det något fel med oss.
Vi är födda sådana.
Det är något så på tok med oss att även om vi får det förflutna -
förlåtet, uppstädat och ur vägen -
kommer vi utan hjälp att återvända till ett likadant liv som tidigare.
Och det vet vi så väl.
Men Gud den Heliga Treenigheten -
Gud över oss, Gud bredvid oss i Jesus och i oss i den Helige Ande -
kan handskas både med framtiden och det förflutna. Det är evangeliet.
Tyvärr predikar vi bara ett förlåtelsens evangelium -
men det är ett evangelium om helighet också.
Kristendomen är den enda religion som tror att Gud själv -
tar sin boning hos dem som tillber Honom.
Det är otroligt. Han jobbar inifrån en person -
för att besegra den gamla naturen -
och skapa en helt ny natur inom oss.
Jag kunde inte predika evangelium utan den treenige Guden.
Därför är det mycket mera komplicerat att bli kristen än att bli muslim.
Man måste ha en relation till alla tre Personerna om det ska fungera.
Min bok om den normala kristna födelsen är tyvärr slutsåld.
Där säger jag att man måste göra bättring inför Fadern.
Man gör inte bättring inför Jesus eller den Helige Ande.
Det är Gud du har sårat, Hans kärlek du har avvisat.
Man tror på Jesus.
Det står inte i NT att man ska ta emot Jesus, utan man ska tro på Honom.
Man tar emot den Helige Ande.
Och blir döpt i Faderns, Sonens och den Helige Andes namn.
Från allra första början är det kristna livet genomgående treenigt.
Vi kan snedvrida det och säga att man bara ska ta emot Jesus -
och andra förskönande omskrivningar som apostlarna aldrig använde.
Men vi har utvecklat vår egen jargong inom evangelisationen.
NT säger att vi ska göra bättring inför Gud, tro på Herren Jesus -
på Hans högra sida och ta emot den Person som tagit Hans plats -
på jorden, den Helige Ande -
och bli döpt i alla tres namn.
Man kan inte leva ett kristet liv utan Treenigheten -
utan alla tre Personerna i Gudomen.
Alla tre tillsammans gör frälsningen möjlig.
Fadern planerade den, Sonen förvärvade den -
och Anden verkställer den i våra hjärtan
Det leder till en relation som inte har motstycke i någon annan religion.
En relation där du kan kalla din Far i himlen för "pappa".
När judiska föräldrar ömt lutar sig över sin avkomma i babysängen -
säger de: "Abba, abba , abba."
Det motsvarar vårt "pappa".
Och när bebisen tittar upp på detta jättelika ansikte som svävar över det -
och säger "abba" blir fadern till sig: "Han kände igen mig, han sa 'abba'!"
Jag minns min första gång i Israel när jag såg en taxichaufför -
kliva fram på gatan och hans lilla son springa efter och försöka komma ifatt.
Han ville bli buren och sade: "Abba, abba!" Första gången jag hörde det.
Jag hörde det på Shetlandsöarna när jag förkunnade där år 1950.
Vi höll bönemöte för fiskare.
De hade ingen olja då, de levde på sillfiske.
En stor hundrakilos bjässe till man som var kapten på en av trålarna -
bara ropade ut: "Abba, abba."
Denna kraftiga, jättelika man grät som en liten pojke.
Vilket förhållande! "Pappa, pappsen."
Den muslimska kvinna skrev boken om att våga kalla Honom Far -
förstod det.
Ingen annan religion i hela världen kan erbjuda en sådan relation.
Men det betyder att de kristna först måste ha denna relation.
Hur kan de annars erbjuda den till någon annan?
Om de kristna, då islam tar över, inte har -
denna nära personliga relation -
har vi ingenting att erbjuda dem.
Men om det är vad vi kan erbjuda -
då har vi något de inte har.
Många muslimer längtar efter en sådan relation.
De vet att de inte har den.
Speciellt sufierna längtar efter en sådan kontakt med Gud.
Och jag har märkt att de är mycket öppna för vittnesbörd.
Om det vittnesbördet ska vara effektivt måste relationen rymma fyra saker.
Ett: det måste vara en personlig, individuell, medveten relation.
Det måste vara: "Jag känner Honom. Jag älskar honom."
Därför är vittnesbördet så viktigt.
Med en av mina vänner, en omvänd vadhållningsagent -
samtalade jag utomhus och någon avbröt honom och sade: -
"Hur vet du att Jesus lever?!"
Min vän sade lugnt: "Jag talade med Honom imorse."
Det var så verkligt, så äkta.
"Jag talade just med Honom imorse."
Häcklaren var totalförstörd. Vad svarar man på något sådant?
Den personliga, individuella, med- vetna relationen håller måttet.
Två: det måste vara en levande relation.
En relation i det förflutna är till ingen nytta.
En äkta relation för 20 år sedan hjälper inte i dag.
Relationen måste odlas, uppehållas, man måste tillbringa tid tillsammans.
För relationen räcker inte att vara Andedöpt, man bör vandra i Anden.
Ledd av Anden, utrustad av Anden.
Ha en fortgående relation.
Tre: det måste vara en delad relation.
Detta är unikt. Om jag säger att jag älskar Gud och känner Honom -
är beviset på det att jag känner igen Honom i dem Han bor.
Johannes säger i sitt brev att det är en lögn att säga sig älska Gud -
men inte älska sin kristna broder, för Herren är i din broder.
Hur kan man älska det osynliga om man inte älskar det synliga?
Det är inte bara "Jag känner Honom." Utan "Vi känner Honom."
Jag känner Honom i de andra också.
Någon har skrivit i en bok att om församlingen ska överleva -
måste den vara enig. Men han fortsatte med att säga att -
alla kyrkosamfund måste förenas.
Jag tror inte den sortens enighet kan åstadkomma speciellt mycket -
eller bestå, om det bara gäller yttre kyrkliga organisationer -
som handlar tillsammans. Äkta kristen enhet beror inte på samfund.
Om någon annan har tagit emot den Helige Ande som lever i mig -
har jag redan en gemenskap med honom som jag inte har med andra.
Detta kan hända på de mest överraskande områden.
Jag blev ombedd tala på begravningen av en katolsk präst -
i Westminster Cathedral i London.
Av olika orsaker gjorde jag inte det. Prästen hette Ian Petit.
Känner ni till honom? Så han älskade Jesus!
Jag delade sovrum med honom under en konferens.
Jag sade till honom: "Jag hoppas våra rum är nära varandra i härligheten!"
Det var en Andefylld man.
Vi var av olika åsikter gällande tron. Vi var ärliga nog att tala om dem.
Jag kan ha en bättre relation med någon som tror lite annorlunda -
men som är ärlig mot mig och som jag öppet kan säga till: -
"En dag får vi veta vem som hade rätt. Troligen har vi båda fel."
Ärligheten i förhållandet berodde på att Anden bodde i honom -
och i mig, och jag kände igen det.
Det är enheten som består, en delad, nära kunskap.
Lika nära mellan Andefyllda människor som med Fadern i himlen.
Slutligen: det måste vara en prioriterad relation.
Den går före alla andra relationer.
Även dina allra närmaste och käraste.
Om ni läser berättelser om människor som dött för Kristus -
märker ni att vissa måste försaka relationer med de allra närmaste.
Men de var inte villiga att låta sin relation med Jesus ta andra plats.
Det klassiska exemplet är en tidig kristen martyr, -
en mor som just fött ett barn. Hon arresterades och man sade att -
hon måste säga att kejsaren är Herre och tillbe honom.
Hon och hennes bebis placerades i varsin cell i fängelset.
Hon kunde höra sin bebis gråta efter mjölk.
"Så snart du säger de rätta orden kan du mata din bebis."
Barnets gråt tystnade och till sist dog barnet.
Det är inte många mödrar som skulle prioritera sin relation med Kristus -
framom sina barns liv. Men hon gjorde det.
De var så arga att de stekte henne levande på en glödgad järnplåt.
För henne var relationen till Herren viktigare än hennes bebis.
När Jesus sade: "Den som älskar far eller mor -
mer än mig är inte värdig mig," visste Han -
att om inte vår relation med Herren står över alla andra relationer -
kommer den inte att hålla.
Många muslimer hungrar efter en sådan relation.
Att de får möta en kristen som säger: "Ja, jag känner Gud så bra -
och jag ska få känna Honom lika bra som Han känner mig. Låt mig berätta."
Det är något av det bästa du kan säga.
Det var mitt andra ord. Det evangelium vi ska predika -
och praktisera, förklara och demonstrera är -
är ett reellt evangelium och vi måste vara förvissade -
att det bygger på fakta, på historien om Guds ord och gärningar.
Det är också ett evangelium om relationer.
Vi måste berätta för folk att det inget betyder hur ofta de går i kyrkan -
eller läser sin Bibel, hur mycket pengar de ger till missionen. -
vad de säger eller gör, utan en kärleksfull, nära relation i botten.
Då är det slöseri på tid och inte kristendom.
Vi är inte intresserade av en religion.
Kristendom är inte en religion, det är en relation -
Med Gud Fader, Son och Helig Ande.
Amen.
Översättning: Himlen TV7