MEHED JUMALALE 1/4 David Pawson
Südame koorem meeste pärast
Juba kümmekond aastat olen kõnelenud
3-4-päevastel konverentsidel teemal "Mehed Jumalale".
Täna ma räägin, millal ja kuidas see koorem üldse alguse sai.
Esimese 30 teenistus-aasta jooksul olid mu jutlused suunatud
nii naistele kui meestele.
Aga siis hakkas üha enam mu palve- tes kõlama sõna Jumalalt: "mehed".
Seepeale julgustas mu abikaasa mind alustama kõnelusi meestele.
Ta ütles ka, et nüüdsest ei tohi ma enam keelduda
kutsetest kõneleda meestele.
Olengi püüdnud mitte keelduda, kuni viimase ajani,
sest nüüd on mu ajakava liiga täis.
Koorem meeste pärast kasvas mu sees 30 aastat.
Alustuseks räägin veidi endast.
Lähen ajas 60 aastat tagasi.
Päevast, mil lõpetasin suitsetamise.
Lõpetasin samal päeval, kui alustasin. Lõplikult.
Läksime neljakesi metsa ja tõmbasime terve paki ära.
Meil oli jube halb olla.
Ma pole kohanud kedagi, kes oleks oma esimest sigaretti nautinud.
Meie oma esimest viitkümmet kindlasti mitte!
Kui rääksin seda lugu hiljuti Darby raekojas,
hüüatas üks metodisti pastor: "Mina olin üks neist poistest!"
Ta oli kogu sündmuse täiesti unustanud.
Patud leiavad su ükskord ikka üles.
Suitsetamine muidugi ei vii kedagi põrgusse,
aga haisema paneb küll nii, nagu oleksid seal olnud.
Miks me siis üldse suitsetasime, kuigi see polnud mõnus?
Sest tahtsime olla mehed, mitte poisikesed.
Iga poisi peas on teatud ettekujutus mehelikkusest
ja ta tahab seda jäljendada.
Jumala tahe on, et poiss saaks meheks olemise eeskuju oma isalt.
Et iga poiss võiks öelda:"Suureks saades tahan olla nagu mu isa!"
Kuid olen kuulnud tuhandeid mehi ütlemas,
et viimane isik, kellele nad tahaksid sarnaneda, on nende isa.
Neil tekib vastureaktsioon.
Meie kuvand mehelikkusest kujuneb eri kontekstides.
Minu kui 9-aastase poisi ettekujutuses oli suitsetav mees.
Hiljem, 16-aastasena, lõpetasin kooli ja läksin talutööle,
sest olin alati tahtnud talupidajaks saada.
Kõik oma koolivaheajad veetsin taludes.
Kui sain 16, läksin tallu tööle.
Ärkasin hommikuti kell 4, sest 90 lehma ootas lüpsmist.
Mu töökaaslaseks oli mees, kes oli kuulus selle poolest,
et võis teistest kauem järjepanu vanduda, ilma end kordamata.
Sel alal peeti lausa võistlusi.
Mu sõnavara kasvas nobedasti.
Veider küll, aga ka vandumine näis kuuluvat mehelikkuse juurde.
Enamus vandesõnu seostub teatavasti kahe püha suhtega inimelus:
suhtega mehe-naise vahel ja suhtega inimese-Jumala vahel.
Seepärast levinuimad vandesõnad ongi "v***" ja "põrgu",
rüvetamaks neid kahte püha suhet.
Just seda vandumine teebki - kisub alla selle, mis hea ja püha.
Ometi seostub teatud eas poiste jaoks vandumine mehelikkusega.
Nii ma siis noppisingi mehelikkuse eeskujusid siit ja sealt.
Õnneks juhtus nii, et aasta pärast talutöö algust,
kohtasin meest nimega Jeesus, kelle arvasin juba 2000.a. surnud olevat.
Oli üsna šokeeriv tõdeda, et Ta polnudki surnud.
Tagasi talus, leidsin end kell 5 hommikul lehmadele laulmas.
See oli üsna enneolematu,
sest tavaliselt sel kellaajal laudas töötades pole just laulutuju.
Ma oleksin võinud tookord patendi hankida,
sest aastaid hiljem sattusin artikli peale,
mis rääkis muusika soodsast mõjust lehmade piimaannile.
Seepeale varustas nii mõnigi farmer oma lauda muusikahelidega.
Mina jõudsin selle teadmiseni aastaid enne teadusartiklit.
Niisiis, mu elu hakkas radikaalselt muutuma.
Hakkasin jutlustama, kuid tol ajal muidugi mitte kirikus.
Jutlustasin kõikvõimalikes paikades ja mu altariks oli
USA armee mahajäetud džiip II maailmasõja päevilt.
Peatasin auto seal, kus kogunes inimesi - kino ees või supelrannal.
Peatasin auto ja jutlustasin, andes kõigile teada oma avastusest -
Jeesus elab! Ja see muudab kõik!
Olin nii innustunud, et jutlustasin naiivselt kõikjal, kus aga sain.
Üsna pea liitus minuga 70-80 noort.
Olime üks paras noortepunt Kirde-Inglismaal.
Meid märgati. Käisime kõikjal.
Veidi aega hiljem hakkasin jutlustama kirikus.
Kõik algas sellest, kui läksin ühel pühapäeval teed jooma
ühe kristlase, endise kihlvedude vahendaja juurde.
Teadsin, et ta jutlustab samal õhtul Spennymoori kabelis.
Läksin temaga kaasa.
Tee peal küsisin, mis ta jutluse teema on?
Ta vastas, et mitte tema ei jutlusta täna, vaid hoopis mina.
Astusin kantslisse ja sain kõik oma õpetuslikud teadmised öeldud
seitsme minutiga.
Nüüd hakkas mu ellu pinget lisanduma.
Talutöö meeldis mulle väga ja ma tahtsin talunikuks saada,
kuid mõistsin ühtlasi, et ka jutlustamine meeldib mulle.
Pinge kasvas.
Räägin teile ühe lihtsa saladuse,
mille olen avastanud Jumala poolt juhtimise kohta.
Mõned on teinud Jumala juhtimisest ülikeeruka asja.
Minu arusaam sellest kõlab nii:
kuna Sina oled Issand, siis oled Sina minu ülemus.
Minu ülesanne pole lugeda Sinu mõtteid.
Sinu ülesanne on mulle teada anda, mida Sa tahad, et ma teeksin.
Aastaid tagasi andsin Jumalale kindla lubaduse:
kui annad selgelt teada, mida tahad, et teeksin, siis teen seda;
kui annad sõna, mida öelda, või tee, kuhu minna
ja väljendad oma tahet selgelt, olen kuulekas.
Jumala armust olen saanud oma lubadust pidada,
kuid sellel on olnud oma hind ja tagajärjed.
Teisisõnu, ma ei otsi pidevalt eraldi juhtimist.
Kui Jumal ei ilmuta midagi uut, jätkan sellega, mida parasjagu teen.
Kui Jumal tahab, et teeksin midagi muud,
piisab, kui Ta mulle sellest selgelt teada annab.
See hoiab ära palju peavalu.
Selline on mu vaatenurk juhtimisele.
Ja võin kinnitada, et see toimib.
Mitte alati nii, nagu tahaksin, aga toimib.
Ühel hommikul ütlesin Issandale:
"Palun ütle mulle täna keskpäevaks,
kas tahad, et minust saab jutlustaja või talunik."
Kella 10:30 ajal jõin koos ühe sõbraga kohvi.
Ta vaatas mulle otse silma, öeldes:
"David, sina lõpetad küll kantslis, mitte laudas."
Ütlesin Issandale: "See pole mulle piisavalt selge!"
Tagasiteel põrkasin kokku endise metodisti pastoriga,
keda ma polnud aastaid näinud. Tervitasin teda.
Ta ei vastanud mu tervitusele, vaid küsis:
"David, miks sa jumalariigitööl pole?"
Kell oli 11:30. Ütlesin Jumalale: "Hästi! Sain aru."
Jätkasin talutööga veel kolm aastat
ja lõpetasin põllumajanduse eriala Newcastle'i ülikoolis.
Samas teadsin, milline tulevik mind ootab.
Mõni nädal hiljem ütles mu isa, et tahab minuga rääkida.
Mõtlesin, mis nüüd siis valesti on?
Isa ütles, et hangib mulle renditalu, kui saan 21.
Sest ta teadis, et tahan saada talunikuks. Talu asus Šotimaal.
Olin sunnitud talle ütlema, et ta jäi paar nädalat hiljaks.
Taevane Isa oli ette jõudnud.
Kui sellest väikesest maakohast mööda sõidan, vaatan ja mõtlen,
et võiksin tänapäevani seal lehmi pidada. Mulle see meeldiks!
Traktoriga kündmine kaunil päeval, kajakad ümberringi... Imetore!
Kuid mulle oli määratud midagi muud.
1950. a. pakuti mulle pastori kohta metodisti kirikus.
Teisi kirikuid ma ei tundnudki.
Mu esiisad olid olnud metodistid, John Wesley'ni välja.
Üks Wesley esimestest pastoritest oli John Pawson, Yorkshire talunik,
üks mu otsene esiisa.
Sealt alates olid kõik mu esiisad kas pastorid, farmerid või mõlemad.
Nii see meie suguvõsas kulges.
Kuid usk polnud peretraditsioon, vaid mu enda otsus.
Niisiis pakkusin end metodisti pastori kohale.
Mulle teatati, et tuleb aasta oodata.
Ütlesin, et teen selle aja jooksul, mida vaja
ja lähen, kuhu vaja - Briti saarte piires.
"Hästi, saadame su siis Shetlandi saartele!"
Ehk kaugele kolkakülla.
Mulle oli ikka tundunud, et see saar asub mingis "kastis".
Nagu kooliatlastes ikka - saared pandi "kasti", kaardi alaossa
Asusin Edinburghist aurulaeva pardal teele.
Möödusime Aberdeenist, John O'Groatsist,
Orkney saartest, Fair Isle'ist. Ja ikka edasi-edasi.
Lõpuks jõudsime pärale.
Mulle anti viis kogudust ja liikumisvahendiks mootorpaat.
See oli suurepärane kogemus. Mäletan sealseid esimesi matuseid
ja usun, et just sealt sai alguse koorem, mida täna teiega jagan.
Oli aasta 1950.
Mu teenistuse esimesed matused. Maeti üht meest.
Sealkandis naised matustel ei viibi. Ainult mehed.
Seetõttu oli kirik mehi täis.
Pühapäevad on tavaliselt nö. pääste- paadid ehk "naised-lapsed esmalt",
kuid tol korral oli kirik mehi täis ja see näis kuidagi üllatav.
Viimaks siirdusime surnuaeda, kus viisin matusetalituse lõpuni.
Seejärel ma lahkusin, aga mehed jäid haua juurde
ja viisid läbi mingi mulle arusaamatu rituaali.
Uurisin asja.
Selgus, et lahkunu oli vabamüürlane. Kogu loož oli matusele tulnud
ja jättis lõpus oma kombe kohaselt kaaslasega hüvasti.
Tol ajal ei teadnud ma vabamüürlusest midagi.
Hakkasin huvituma, miks kõik need mehed looži kuulusid.
Kogudusse nad ei kuulunud.
Peamine põhjus oli see, et II maailmasõjast koju naastes
tundsid nad puudust meeste seltskonnast.
Seetõttu otsisid nad vastavat koosolemise võimalust.
Loož pakkuski sellist võimalust ja nii nad sellega liitusid.
Sõjaveteranid said taas kokku koguneda.
Mulle selgitati looži ülesehitust ja vennaskonda
ning pakuti võimalust liituda. Ma peaaegu nõustusin.
Olen tänulik, et seda siiski ei juhtunud.
Nüüdseks tean vabamüürlusest oluliselt rohkem.
Öeldi, et liikmelisus aitab kaasa mu karjäärile. Tundus veider.
Kuid hiljem sain teada, et Londonis on kirikuid,
mis lubavad oma teenistusse vaid looži liikmeid.
Kuid mina nendega ei liitunud. Õnneks mitte.
Enne kui jätkan, ütlen, et kuigi räägin teemast
kriitiliselt ja negatiivselt, on siiski mu üks käsi seotud.
Sest kuniks kogudus ei paku meestele paremat vennaskonda,
tundub mulle nagu võitleksin ühe käega.
Muidugi olen aja jooksul vabamüürlusest palju teada saanud,
ja arvan, et see on meestele ohtlik viis otsida vendlust ja sõprust,
kuigi liitumiseks on õilsad motiivid ja sotsiaalsed põhjused.
Muide, mind on isegi ühes nende brožüüris ära mainitud.
Seal hoiatatakse "ohtliku mehe David Pawsoni eest".
Nii on kirja pannud Hongkongi anglikaani katedraali dekaan.
Huvitav seik...
Olen paraku näinud vilju, mis nendest asjadest sünnib.
Kord ühel staadionil, peale teenistust,
tuli mu juurde üks vanapaar, umbes 70-aastased.
Mees oli pikka kasvu, sõduri rühiga, kuid naine nägi üsna vilets välja.
Küürus, värisev, põsed lohkus. Väga põdura väljanägemisega.
Mees palus oma naisele eespalvet.
Tal oli valus oma kauaaegset head kaaslast sellisena näha.
Ütlesin, et ei palveta terviseteemadel enne, kui tean põhjust.
Mees ütles probleemi olevat selles, et arstid ei leia põhjust .
Vastasin, et tahan siiski teada, mille pärast palvetan
ja seetõttu küsin põhjuse Jumala käest - kui Ta ütleb.
Ja Issand ütleski.
Küsisin mehelt, kas ta on vabamüürlane?
Mees vastas jaatavalt, kuigi polnud enam aktiivne liige.
Ütlesin: "Jeesuse nimel, mine koju ja põleta ära kõik,
mis on seotud vabamüürlusega. Siis su naine terveneb."
Mees vastas, et ta ei tea, kus kõik need asjad laiali on.
Aga naine teatas, et tema teab.
Naistel lihtsalt on selline oskus!
Kui midagi on kadunud, küsi naiselt - tema teab, kuhu selle jätsid.
Nad läksid koju, tegid nagu kästud, aga naine ei paranenud.
Igasugu esemed põletati, kuid naise tervis ei muutunud paremaks.
Siis mees lausa karjus Jumala poole: "Tegime, nagu Sa käskisid!
Miks mu naine ei parane?"
Esimest korda mehe elus Jumal rääkis temaga, öeldes:
"Garaažis on veel asju!"
Nad leidsidki sealt lisa ja põletasid ka selle.
Järgneval õhtul tulid nad peale teenistust minu juurde.
Ma ei suutnud oma silmi uskuda - naine nägi 10 aastat noorem välja
ja mees oleks juskui lotovõidu saanud!
Meie naabruses elab üks 14.a poiss, kes teeb öösiti alla.
Väljasõitudele peab tal alati varulina kaasa võtma.
See on muserdav, eakaaslased pilkavad.
Vanemad on otsinud abi arstidelt ja psühhiaatritelt. Asjatult.
Üks mu sõber oli nende juures külas.
Ta küsis, kas perel on seost vabamüürlusega?
Selgus, et poisi vanaisa oli olnud suurlooži suurmeister.
Sõber palvetas. Pärast seda poiss voodimärgamise all ei kannata.
Neid asju võib muidugi ka teisiti seletada.
Hiljuti tuli mu juurde üks meditsiinidoktor. Ta värises hirmust.
Ta ütles, et oli just jõudnud vabamüürluse 33. astmeni
ja sai siis teada, et nad teenivad Luciferi.
Ta kuulus ühtlasi kogudusse. Ja nüüd valdas teda surmahirm.
Kuid saime sellest asjast jagu.
Külastasin Mani saart ja kõnelesin ühes teatris, Douglase lähedal.
Üks mees tuli mu juurde ja küsis: "Kas sina oled David Pawson?
Ja kas sina väidad, et ei saa olla kristlane ja vabamüürlane ühtaegu?"
Vastasin jaatavalt. Mees teatas, et tema on mõlemat.
Ja lisas: "Saad 2 minutit, et oma väidet tõestada.
Kui suudad seda, ütlen lahti!"
Milline väljakutse!
Võtsin kella käelt. "Ma ei hakka lahti seletama teie ülemastmeid,
vaid räägin esimesest vandest, mille peate alguses andma:
verevanne surmaähvardusega neile, kes paljastavad saladused.
Jeesus ütles, et ainuüksi teisele surma soovimine teeb meist mõrtsuka.
Kuidas teie verevanne selles valguses paistab?"
Mees avas suu. Ütlesin: "Tean, mida öelda tahad -
et see on rituaal, lihtsalt sõnad ja te ei võta neid tõsiselt.
Samas Mäejutluses ütles Jeesus: teie "ja" olgu ja, "ei" olgu ei
ning rääkige alati vaid seda, mida mõtlete."
See õpetus kipub kristlastel ununema, kuid nii on Piiblis.
"Teisisõnu, verevanne on Mäejutlusega igal juhul vastuolus.
Ja samas sa väidad, et oled Jeesuse järgija."
Veel sel samal pärastlõunal astus mees ühingust välja.
Vastuolu tõestamisele kulus mul 1,5 minutit.
See läks mehele palju maksma, sest Mani saar kubiseb vabamüürlastest.
Saarel elab maksupettureid, tehingud sõlmitakse loožides.
Kõigest hoolimata lahkus mees ühingust.
Viin nüüd teema alguse ja lõpu kokku. Need on tõsised asjad.
Tahan kogudustes näha sellist meeste vennaskonda,
mis täidaks selle tühimiku.
Vennaskonda, kus pole saladusi,
vaid mis käib valguses ja mille keskmes on Jeesus.
Just sellisena tahtis Jeesus kogudust näha - vennaskonnana.
Seepärast valis ta 12 meest koguduse algatajateks.
On hämmastav, kuivõrd tänapäeval keskendume naistele-lastele,
samas kui Jeesus alustas koguduse ehitamist meestest.
Meestest, kes tegid enamjaolt füüsilist tööd.
Vaid üks jüngritest oli "paberimäärija".
Jeesus valis välja 12 tavalist töötavat meest
pannes aluse kogudusele, kuhu täna kuulub 1,5 miljardit inimest.
Millal ometi õpime tegutsema Jeesuse eeskujul?
Loodan väga, et pärast seda konverentsi alustatakse
igas siin esindatud koguduses meeste jüngerluse programmiga.
Olen mures, kui enamikes kogudustes näen küll pikki
programmi nimekirju väikelastele, koolilastele, noortele,
eakatele, naistele, kuid asjata otsin midagi meestele suunatut.
Ometi alustas Jeesus just meestest.
Pean tõdema, et kogudustes domineerivad naised, mitte mehed.
Kahes koguduses, kus viimati olin, leidus 5 naist 1 mehe kohta.
Ja meestest jäi mulje, et nad on lihtsalt kaasa veetud.
Tavaliselt on kogudustes suhtarv 2,5 naist 1 mehe kohta.
Ehk teisisõnu 5:2.
Selline on olukord keskmiselt.
Milles siis on põhjus, et kogudustes pole mehi?
Nimetan neid kogudusi päästepaatideks ehk naised-lapsed kõigepealt.
Hakkasin esitama küsimust "miks?".
Olen lapsest saadik esitanud miks-küsimusi.
Vanemad olid mu lõpututest miks-küsimustest tüdinenud.
Ma pole muutunud. Uurin alati järgi, miks asjad just nii on.
Hakkasin esitama küsimust, miks on kogudustes nii vähe mehi.
Vanas Testamendis oli nii, et kui Jumal tahtis teada saada
Iisraeli rahva tugevust, ütles Ta:
"Lugege kokku üle 20.a. mehed, kes on võimelised võitlema."
Kasutan seda hindamiskriteeriumina kogudustes,
kuhu olen kutsutud nõustajana.
Esimese asjana loen kokku üle 20-aastased mehed,
kes on võimelised võitlema Jumala lahinguis.
See annab ülevaate koguduse tegelikust tugevusest.
Ütlen julgelt välja oma arvamuse: koguduse tugevus on meestes.
Seetõttu keskendungi meeste temaatikale.
Miks siis on kogudustes nii vähe mehi?
Shetlandist siirdusin edasi ülikooli.
Õppisin Cambridge'is teoloogiat.
Peaaegu kaotasin oma usu.
Kaotasin usu Piiblisse, kuid mitte Jumalasse.
Meid õpetati Piiblit lugema nö. käärid käes,
et vajadusel ühtteist ära lõigata.
Suutsin siiski oma usu säilitada. Lõpetasin ülikooli.
Teenisin kogudustes, mille moodustasid enamjaolt naised-lapsed.
Miks ometi?
Mõne aja pärast suunas metodisti kirik mu evangelistitööle.
Mulle anti autoelamu mobiilse kinohaagisega
ja saadeti Lõuna-Yorkshire söekaevanduspiirkonda.
See oli enne kuningas Arthurit, aga eluolu oli siiski karm.
Käisin mööda kaevandusi, klubisid ja pubisid,
üritades evangeeliumit kuulutada. Oli neid, kes tulid Jumala juurde.
Aasta möödudes mõistsin, et ma pole evangelist.
Hea on, kui mõistad ära oma mittesobivuse
ja ei ürita end jätkuvalt valesti sobitada.
Uuri välja, kellena Jumal sind näha tahab ja järgi ainult seda teed
Kohtan pidevalt kristlasi, kes üritavad teha asju,
mis pole neile teha antud.
Mõistsin, et ma pole evangelist. Samas ei kahetse ma seda aastat,
sest õppisin enda kohta väga palju.
Nägin inimesi pöördumas. Ja tookord leidsin endale abikaasa.
See aeg polnud ajaraiskamine.
Aasta möödudes, seistes autovaguni kõrval, ütlesin Jumalale:
"Sa kindlasti ei taha, et nõnda jätkan. Aga tänan kogemuse eest!"
Jumal ütles selgelt: "Autovagunis ootab sind kiri."
Avasin kiiresti ukse ja leidin põrandalt sinise ümbriku.
Tegin selle ruttu-ruttu lahti. Ja siis pidin maha istuma.
Kirja ülaosas ilutses Briti õhujõudude pitsat.
"Otsime õhujõududesse kaplanit. Üheksa meest kandideerib,
kuid me tahame ka Teie kandidatuuri. Kas olete nõus?"
Vaatasin autovagunis ringi, ega mõnda teist ümbrikku ei leidu?
Midagi muud polnud.
Järeldasin, et Jumala tee viib mind õhujõududesse.
Ma polnud iial armees olnud.
Armeeteenistus oli tol ajal küll olemas,
kuid talunikud olid sellest vabastatud, sest sõjajärgsel ajal oli
või tegemine olulisem kui relva kandmine.
Seetõttu mul armeekutset polnud ja ega ma seda igatsenudki.
Sõitsin Londonisse. Ma ei unusta iial seda töövestlust.
Suures ruumis oli piklik rohelise linaga kaetud laud.
Laua ääres istusid Kuningliku Mere- ja Õhuväe ohvitserid, kõik mundris.
Nende vastas teisel pool lauda oli üks vaba tool.
Seisin uksel ja mõtlesin, et sinna ma küll ei sisene!
Olen tänuvõlgu seersandile, kes kandidaadid uksel vastu võttis.
Kui temast möödusin, sositas ta: "Kujutle neid aluspesus..."
Astusin sisse ja kujutlesingi ohvitsere enda ees aluspesus.
Kogu mu hirm kadus, rahunesin, vestlus sujus. Ja töökoht oli minu.
Mind saadeti koheselt arstlikku kontrolli.
Läbisin medkontrolli koos lennumeeskonnaga.
Arsti kabinetti sisenesin ihualasti.
Laua taga istus valges kitlis arst ja ütles: "Ah, padre, tulge sisse!"
Seniajani mõtisklen...
Oli krae mu kaela sooninud..?
Kuna meil on siin meeste kogunemine, räägin loo lõpuni.
Üks mu sõber ütles selle loo kohta nii:
"Vähemalt ei öelnud arst sulle: "Tulge sisse, rabbi!""
Saate isegi aru, mida ta mõtles.
Edasi saadeti mind teise ruumi kõrvakuulmist kontrollima.
Pidin kordama etteöeldud sõnu.
Kala. - Kala. Jne.
Siis ütlesin: "Minust saab kaplan, ma ei saa igasugu sõnu korrata."
Arst lasi mu kohe läbi.
Uus amet viis mind vastamisi sadade meestega.
Olin kõik vanad jutlusekonspektid kenasti kaasa võtnud,
kuid neist polnud kübetki kasu.
Mõistsin, et olin sobitanud oma jutlused naiste-laste kõrvadele.
Enamus jutlustajaid meie maal teeb sama.
Meestele kõnelemine erineb sellest kardinaalselt.
Mehed vajavad otsest, keerutamata-ilustamata kõnet.
"Mida sa öelda tahad? Isegi kui ma pole nõus, tahan mõista. Ütle otse!"
Kõik mu eelnevad jutlused muutusid nüüd kasutuks.
Kolm aastat Kuninglikus Õhuväes tegid minuga imet.
Paraku muutis see mu kõne üsna otsekoheseks
ja märkan, et tavakogudused ei võta seda stiili alati vastu.
Neile ei meeldi otsekohesed jutlused.
Tihti öeldakse mu kohta, et olen "vastuoludega sina peal".
See lihtsalt tähendab, et ütlen asju nii, nagu nad on.
Kuid just sellist otsest kõnestiili mehed vajavadki,
isegi kui nad on mingis asjas eri meelt.
Need kolm aastat mõjutasid otseselt mu teenistust.
Ja tsiviilellu naastes olin otsustanud,
et igas mu koguduses peab olema mehi ja naisi võrdselt.
Kerkis üles küsimus, miks mehi kogudustes pole?
Leidsin mitu põhjust.
1) Kaks maailmasõda röövisid kirikutest mehed.
Mehed läksid sõtta ega naasnud enam.
Ma ei pea silmas langenuid, vaid ellujääjaid,
kes ei tulnud tagasi koguduse ridadesse.
Nad olid näinud-teinud asju, mida nad ei osanud sobitada
usuga heasse Jumalasse.
Nad ei saanud enam uskuda heasse Jumalasse,
olles näinud muda ja verega täidetud kaevikuid I maailmasõjas.
Hiljuti külastasin Londoni idaosas üht kirikut, kus enne I maailmasõda
toimus esmaspäeviti meesteteenistus, kus osales 1000 meest.
Need mehed mõjutasid rahvuslikku poliitikat.
Ühest kõnelejast piisas,
et minister järgmisel päeval tagasi astuks.
Tollest kogunemisest võtsid osa parlamendi liikmed.
Too kogunemine viis sõnumi rahvani ja avaldas mõju.
Selliseid meeste kogunemisi seal kirikus enam ei peeta.
Kirik olla püüdnud neid pärast I maailmasõda taastada,
kuid osalejaid oli vaid paarkümmend ja kogunemised hääbusid.
Sama kehtib väga paljude kirikute kohta.
Kui võrdlete kirikutes kahe sõja mälestustahvleid, näete,
kuivõrd rohkem nimesid on kirjas I maailmasõja päevilt.
Sest kirikutest läks rohkem mehi I-sse kui II-se maailmasõtta.
Kirikus käimine oli vähenenud. Teine sõda vaid kiirendas protsessi.
I maailmasõda põhjustas Inglismaal tohutu sotsiaalse muutuse,
mida polnud varem juhtunud.
Iialgi varem polnud nii paljud mehed pidanud sõtta minema.
Alguses oli see vabatahtilik, hiljem juba kohustuslik.
Inglismaa mehed läksid sõtta.
Seetõttu pidid naised esmakordselt üle võtma meeste vastutusalad.
Kõik koduga seonduv oli naiste õlgadel. Tihtilugu 4 aastat järjest.
Tehased täitusid naistega, sest nüüd tegid nemad tehase tööd.
Pole juhus, et just tol ajal hakkasid naised nõudma valimisõigust.
"Kui teeme meeste töid, siis olgu meil ka meeste õigused!"
Ma ei ütle, on see hea või halb, vaid toon esile fakti,
et meeste eemaloleku ajal toimus ühiskonnas tohutu muutus.
Me pole siiamaani sellest toibunud.
Kui mehed surmväsinuna sõjast naasesid, lasid nad naistel
asjatoimetustega jätkata, sest naised olid hästi hakkama saanud.
Sellest ajast alates teevad enamikes Inglismaa kodudes
enamiku otsustest naised, mitte mehed.
Mehed peavad oma kohustuse täidetuks, kui toovad palga koju.
Nende osa on tehtud. Naised tegelegu tähtsate otsustega.
Paljudes kodudes otsustab naine, kuidas palgaraha kulutada,
samas kui Piibel paneb selle vastutuse kindlalt mehe õlgadele.
Naised ei pea rahaasjade pärast muretsema.
Mees on see, kelle vastutusel on pere eelarve.
Kuid paljudes kodudes murravad just naised pead,
kuidas igapäevaelu arvetega hakkama saada.
See koorem pole naise jaoks.
Kuid kuna paljudes kodudes on naine kuninganna, siis ta ka valitseb.
Walesis "mam", Inglismaal "mum".
Seega mehi on üritatud kogudusse tagasi saada 1920-ndatest alates.
See pole toiminud.
Esmane põhjus niisiis on maailmasõjad, mis viisid mehed kaasa
ja nad pole kirikusse naasnud.
Teine põhjus - ütlen otsekoheselt - on naiselik vaimulikkond.
Osaliselt seetõttu, et see töö meeldib naiselikele meestele.
Osaliselt on põhjus valimisprotsessis.
Osaliselt aga selles, et kui mees leiab end naiste-laste keskelt,
nende atmosfääris, muudab ta ka ise oma stiili.
Kord ütles mulle üks pastor, et tema koguduses on
eakad naised mõlemast sugupoolest.
Mul oli tahtmine öelda - ja Jeesuse sõnul on mõtlemine sama halb
kui ütlemine -, et põhjus on: samasugune seisab ka kantslis.
Kui pastor tõusis pühapäeval valges rüüs kantslisse jutlustama,
oli kogu ta stiil ja olek suunatud pensionäridest vanaprouadele.
Kuigi füüsiliselt mees, oli kogu ta teenistusstiil naiselik.
Teles kujutatakse vikaare tihti naiselikena -
nõrga sabassörkijana, mitte juhina.
Sama ei tehta katoliku preestrite puhul, ainult anglikaani vikaaride
ja vabakoguduste pastorite puhul.
Siin peitub tõetera.
Ma ei mõtle seda välja,
mul on kaasas väljalõige ühest anglikaani kiriku uurimusest.
Uuringus osales ligi 200 ordineeritud vaimulikku,
kellest 155 olid mehed ja 97 naised.
Uuringust selgus, et naised olid samavõrd kindlad ja otsustavad
kui mehed. Naisvaimulikke iseloomustas mehelik profiil.
Üllatav aga oli, et mehed seevastu olid ujedad,
introvertsed ja naiselikud.
Selline oli üldpilt, kuid muidugi on erandeid.
Kirikuteenistus ei tõmba ligi mehelikke mehi.
Ka valimisprotsessis eelistatakse pigem kindlat, mitte riski valikut.
Üks mehelik joon on tahe riskida ja astuda esile,
kuid süsteemile on see paraku alati riskantne.
Ja muidugi jätab naistele-lastele suunatud stiil mehele oma jälje.
Hiljuti osalesin koos abikaasaga ühel perejumalateenistusel.
Kasutan nüüd huumorit - olukord saab paremini tajutavaks.
Teenistust viis läbi meespastor.
Ta küsis: "Kas keegi teist oskab öelda midagi Taanieli kohta?"
Kogudus istus hiirvaikselt. Keegi ei vastanud.
Pastor üritas inimesi rääkima õhutada.
Esireas istuv noor ema, lapsevankrite keskel, vastas:
"Mina vist tean!" Pastor innustus.
Naine ütles: "Taaniel tõmbas piigi lõvi käpast välja."
Tore, et selle peale naersite, sest see on hoopis üks kreeka lugu
Androklese-nimelisest mehest.
Pastor vastas: "Mitte just päris, aga hea ikka, et üritasid!"
Keegi teine ei pakkunud midagi välja.
Pastor selgitas: "Taaniel heideti tulisesse ahju."
Tore, et naerjaid on rohkem - te ikka tunnete oma Piiblit!
Abikaasa müksas mind: "Pime juhib pimedat."
Me hakkasime itsitama.
Siis vaatasin mehi enda ümber.
Nende pilk oli suunatud maha kinganinadele või hoopis üles lakke.
Neil oli piinlik.
Kuigi see pidi olema pereteenistus, polnud seal meeste jaoks midagi.
Meid kõiki koheldi kui pühapäevakooli lapsi.
Meeste nägudelt peegeldus soov minema pääseda ja pläru ette panna.
See kontekst oli neile täiesti sobimatu.
Mõistsin, et naiselik vaimulik kujundab naiseliku koguduse.
Vaimulikud peavad endale teadvustama, et inimesed jäljendavad neid.
Põhimõtteliselt peakski nii olema,
aga nad ei järgi mitte vaimuliku sõnu, vaid ta tegusid ja isikut ennast.
Kolmas põhjus: naistel on meestest tunduvalt kergem kristlaseks saada.
Selgitan, miks.
Oma südames otsib iga naine meest, kelle kätte oma elu usaldada.
Meest, kes teda kaitseks ja aitaks, keda austada ja kellele alluda.
Iga naine igatseb sellist meest.
Kui naine leiab Jeesuse, leiab ta täiusliku mehe.
Jeesuse vastuvõtmine on naise jaoks midagi väga loomulikku,
eriti kui ta abielusuhe on sassis või kui tegemist on üksikemaga.
Nad on igati valmis võtma vastu meest, kelle peale saab loota.
Meie, mehed, oleme teistsugused.
Me tahame olla sõltumatud, meile ei meeldi abi vastu võtta
ja me oleme valmis võitlema kasvõi surmani.
Sõltumatus käib mehelikkuse juurde.
Kristlaseks saades peab mees tegema kahte enda jaoks vastuolulist asja.
Esmalt peab ta möönma, et vajab Jeesust,
samas, kui mehe instinkt ütleb:
"Mul pole mingit abi vaja! Saan ise oma eluga hakkama!"
Nagu üks mees mu sõbrale ütles: "Kas pean tulema Jumala ette
ja tunnistama, et mu elu on läbikukkunud ja ma vajan Teda?
Olen neetud, kui nii teen!"
Võite arvata, mida mu sõber vastas:
"Oled neetud, kui nii ei tee..."
Nõnda see on.
Too mees väljendas mehelikku iseolemist.
Eriti 20-45.a. elujõus terved mehed valitsevad ise oma elude üle.
Välja arvatud juhul, kui mingi suur õnnetus neid tabab.
Näiteks selline kohtujuhtum nagu Jonathan Achenil.
Tänaseks on ta kristlane.
Jah, ta jäi vahele, aga eelkõige jäi ta haledalt vahele iseendale.
Kuigi kirikus käija, oli ta ometi ülbe, enesekindel, sõltumatu mees,
kes ei usaldanud Jeesust.
Tänu Jumalale, et ta pöördus.
Õnnetusi jätkub - AIDS, pankrott, äripettused, abielulahutus...
Vanuses 20-45 on paraku vaja korralikku obadust,
et mees möönaks vajadust abi järele.
Seejärel aga, kui mees on Jeesuse vastu võtnud
ja oma õrnema ehk nö.naiseliku poole Kristusele avanud,
saades osaks mõrsjast, kellele Kristus on peigmees,
siis peab mees veelkord oma loomusega vastuollu minema,
säilitades meheliku olemuse.
Paljud kristlastest mehed muutuvad Jeesuse juurde tulles äpudeks;
nad muutuvad kuidagi naiselikuks.
Suhtes Kristusega peabki mees naiselikum olema,
kuid suhetes teiste inimestega peab ta jääma mehelikuks.
Suhetes perega, kolleegidega. Kõigi teiste inimestega.
See nõuab mehelt päris keerukat sobitumist
ja ainult Jumala armust saab see õnnestuda.
Paraku kaotavad paljud mehed kristlaseks saades oma mehelikkuse,
mis on traagiline.
Olen kindel, et mõistate mind.
Kord olin Lõuna-Walesis jutlustamas.
Teenistuse lõppedes tuli mu juurde üks naine ja ütles:
"Hr. Pawson, kas saaksite mind ühes mu probleemis aidata?"
Küsisin, kas tal abikaasa on? Naine vastas jaatavalt.
Küsisin, kas abikaasa ongi probleemiks? Ei olnud.
Siis küsisin, kas ta on abikaasaga probleemist rääkinud? Seda mitte.
Naine ütles, et tegemist on vaimse teemaga, aga mees pole kristlane.
Küsisin, mis vahet sellel on.
Naine vastas: "Saage aru, tal pole õrna aimugi vaimulikest asjadest!"
Ütlesin: "Aga Jumal tahab, et lähed selle teemaga just mehe juurde."
Naine ei suutnud uskuda.
Lisasin: "Jumal tahab vastata su probleemile su mehe kaudu.
Ta on ju sulle selleks abikaasa andnud."
Naine ei suutnud ikka uskuda.
Ütlesin: "Tead, kord rääkis Jumal ühe mehega eesli kaudu.
Ja sina väidad, et Ta ei saa rääkida su mehe kaudu."
Eesli lugu oleks veennud enamust naistest ja ühtlasi näitab,
mida nad oma meestest mõtlevad.
Kuid see naine ei uskunud. Ja läks minema.
Ühtlasi levitas ta kuulujutte:
"Ärge küsige Pawsonilt vaimulikel teemadel abi!
Ta ei mõista, mida tähendab abielu uskmatu mehega."
Nii ta mu mainet kahjustas.
Aasta hiljem olin tagasi samas linnas.
Sama naine tuli mu juurde: "Mul on taas probleem! Seekord mu mees."
Küsisin, mis siis nüüd lahti on? Ta vastas:
"Mida teha, kui mees on vaimulikes asjades naisest peajagu üle?"
Ta seletas, et oli olnud paar kuud mu peale vihane, kuna ei saanud abi.
Kuid abi ei leidunud ka mujalt.
Lootusetus olukorras oli ta lõpuks probleemiga mehe poole pöördunud.
Mees lahendas probleemi.
Naine ütles: "Ma ei teagi, kumb meist rohkem üllatunud oli.
Sellest päevast alates hakkas mees vaimulikest asjadest huvituma.
Nüüd on ta kristlane ja ma ei jaksa temaga sammu pidada!
Ta on nii huvitatud ja õhinal. Ma ei pea vastu!"
Vastasin: "Su probleem on,
et tahad määrata mehe positsiooni oma tahte järgi.
Kuid sina kui naine pead olema seal, kus on tema.
Mees on naise pea."
Mina usun, et usklik naine peab austama oma uskmatut meest
kui oma vaimulikku pead.
Naised saavad tavaliselt usklikuks enne kui nende abikaasad.
See võib põhjustada probleeme ja isegi lahutust.
Meie külas tuli üks naine usule ja pastor oli nii innustunud,
et kuulutas sellest kõikjal. Tema esimene "trofee".
Mees aga kurtis pubides, et Jeesus pani koos ta naisega plehku.
Kui abielunaine saab päästetud, tuleb teda kiirelt juhendada:
"Ära pea jutlusi, ära veeda oma päevi kirikus."
Piibel ütleb, et naine peab oma mehe usule võitma mitte sõnadega,
vaid muutudes silmale kaunimaks ja kooselus meeldivamaks.
Kui mees näeb, et Jeesusega koos on ta naine paremaks muutunud,
hakkab ta ka ise Jeesusest huvituma.
See on kirjas 1. Peetruse 3.
Piibel on väga praktiline!
Kõige lihtsam on lapsi usule tuua.
Kui armastad neid ja nad usaldavad sind,
on lihtne juhatada lapsi Jeesusega suhtlema.
Seejärel naised. Mehed aga on raskeim kategooria.
Seetõttu kirikud keskenduvad pühapäevakoolidele ja naistele.
Kuid Jeesus alustas meestest.
Mina usun, et peame igati õppima tegema asju Tema eeskujul.
Kui saaksin otsast alata, oleks mu peamine siht pastorina
meeste jüngerlus.
See oleks peamine. Kõik muu taanduks selle ees.
Sest kui jõuad meesteni, tulevad naised-lapsed järele.
Kui alustad naistest-lastest, võid mehed kaugemale ära tõugata.
Kui naine tormab vaimulikus elus edasi ja mees seisab paigal,
satub abielu ohtu.
Kui naised minult nõu küsivad, kuidas tuua abikaasa usule,
olen neile vastanud: "Lõpeta kirikus käimine."
Nad ei võta vastust tõsiselt, kuid just nii see on.
Väga paljudel juhtudel on see aidanud.
Naisel on niivõrd kerge oma elu Jeesusele anda,
olgu ta mees milline tahes, kuid mehele on see palju raskem.
Need olid mõned põhjused, miks mu südamel lasub koorem meeste pärast.
Sama koormat suurendas ka ühiskonnas toimuv,
sest minu teenistusaja jooksul on toimunud "sugupoolte revolutsioon".
See algas 1960-ndail millestki, mida nimetati "unisex".
Külastasin aastaid tagasi Singapuri ja pidin esimese asjana
minema juukseid lõikama. Singapuris on seadus, mis nõuab,
et meeste juuksed ei tohi ulatuda kraeni.
Sel viisil võitlevad nad oma linnas sotsiaalsete probleemidega.
Niisiis pidin minema juuksurisse.
Ütlesin naisele, et lähen linna peale. Ta tuli kaasa.
Parkisime auto ja läksime eri suunas.
Leidsin juuksurisalongi, kus polnud vaja aega kinni panna.
Sisenedes märkasin silti: "unisex".
Juuksuriteks olid noored mehed ja naised.
Klientideks olid samuti nii mehed kui naised.
Istusin tooli. Väga kena noor daam asus mu juukseid lõikama.
Minu jaoks oli see uus ja meeldiv kogemus.
Vestlesime. Siis vaatasin peeglisse.
Ruumi teises otsas nägin oma naist
ja tema juukseid lõikas noor kena itaallane.
Kumbki meist ei teadnud, et satume samasse kohta.
Me puhkesime naerma. Olukord näis nii koomiline.
Muutus algas väga süütult -
mehed hakkasid oma juukseid pikemaks kasvatama,
naised seevastu moodsalt lühemaks lõikama.
Mehed hakkasid kandma kõrvarõngaid ja muid ehteid, käekotte.
Naised hakkasid kandma teksaseid ja sõdurisaapaid.
See oli segadust tekitav.
Kuni selleni välja, et üks vaimulik pidi lõpetama abielutseremoonia
sõnadega: "Kuulutan teid meheks ja naiseks
ning jätan teid nüüd nuputama, mis vahe sellel on."
Keegi tahab siseneda...
See oli aeg, mil sai alguse segadus nais- ja meessoo vahel.
Kogu protsess on toimunud kiirenevas tempos
ja tänaseks on olukord täiesti käest ära.
Usun, et selle taga pole pelgalt sotsiaalsed muutused,
vaid saatan ise. Teise nimega Apollyon e. "hävitaja".
Ta ise ei suuda midagi luua, seega naudib Jumala loodu hävitamist.
Ta on oma olemuselt hävitaja.
Usun, et saatan on tahtlikult hävitamas mees- ja naissugu.
Jumal ise on loonud nii rüütellikkuse ja kui romantika,
samas kui rüütellikkust tembeldatakse tänapäeval šovinismiks.
Olen saanud noomida, lastes daami esimesena uksest sisse.
Kõik sugudevahelised väärtushinnangud on väärastunud.
Olen siinkohal otsekohene feminismi osas.
Selle taga on põhjendatud kaebus,
et naisi on koheldud teisejärguliste kodanikena, ebavõrdsetena.
See on õigustatud kaebus ja meestena peame seda kuulda võtma.
Kõik me oleme selles ühel või teisel viisil süüdi.
Ometi on väljapakutud lahendus vale: kõrvaldada kõik erinevused,
nimetada kõiki "isikuteks" ja olla poliitiliselt korrektsed.
Poliitiline korrektsus on kaugel piibellikust korrektsusest.
Olukord on kasvavalt pingeline.
On kristlasi, kes on rohkem mures
poliitilise kui moraalse korrektsuse pärast.
Vaatame täpsemalt viimaste aastakümnete arengut.
1960-ndad: "unisex" ajastu.
1970-ndad: "homosex" ajastu.
Homoseksualism tuli "kapist välja" ja seadustati.
On oluline mõista, et mis muutub seaduslikuks,
muutub ühtlasi aktsepteerituks.
Kui miski on seaduslik, saab see ka rahva seas tunnustuse.
Sama kehtib narkootikumide ja prostitutsiooni seadustamise kohta.
Niisiis, homoseksuaalid tulid avalikkuse ette.
Mäletan üht juhtumit.
Noor mees tuli mu juurde ja palus, et aitaksin teda.
Ta ütles: "Vihkan ennast!"
Mees oli kena välimusega, hästi riides, hea kõnemaneeriga.
Ilmselgelt haritud. Tal oli Londonis hea töökoht.
Kõik, mida üks noor mees oskaks soovida.
Ometi vihkas ta ennast. Küsisin, miks?
Ta vastas: "Sest igal vabal hetkel on mu mõtted suunatud sellele,
et leida meessoost sekspartnerit. Ma jälestan ennast seepärast."
Küsisin, kas ta on kristlane? "Olen, vähemalt püüan olla!"
Oli ilmselge, et ta uskus Issandat.
Mees rääkis, et kõik sai alguse internaatkoolist.
Teades, mis nendes koolides toimub, ma oma poega sinna ei saadaks.
Ütlesin: "See ei alanud koolis, vaid algas palju varem, kodus."
Mees ei uskunud.
Palusin, et ta räägiks oma vanematest. Küsisin, kes oli perepea?
Ema või isa? Mees vastas, et ema.
"Emal oli enne mu isaga abiellumist juba kaks meest olnud."
Küsisin: "Kelle juurde läksid lohutust otsima, kui haiget said?"
"Isa juurde," vastas mees.
"Kas isa kallistas-musitas sind?" Mees vastas jaatavalt.
Lisasin, et see on väga hea, sest isa peabki nii tegema.
Samas selgus, et ema seevastu polnud poisiga hell.
Küsisin veel, kas ta vahest puges ka voodisse isa kaissu.
"Palju kordi," vastas mees. Küsisin, kuidas isa reageeris?
Siis selgus, et isa ja ema omavaheline suhe oli halb.
Ja et isa erutus seksuaalselt, kui poiss voodis oli.
Ülejäänu ei vaja selgitamist.
Erakordselt traagiline.
Väga paljudel juhtudel avastan, et seksuaalselt orienteerumatu mees
pärineb perest, kus ema, mitte isa, oli perekonnapea.
Või isa polnud üldse.
Poiss kasvab üles sassis tundeeluga,
sest isa on ema rollis ja vastupidi, või üritab ema kanda mõlemat rolli.
Tänapäeval sööme kõige selle vilju.
Olukord muutub järjest halvemaks.
Kuniks meestest saavad tõelised isad, perepead ja juhid.
Mitte diktaatorid, vaid juhid.
Kuni seda ei juhtu, saab perversne käitumine hoogu juurde.
Nii Piibel seda nimetab. See on Jumalale jäledus.
See on looduga vastuolus. Meie kehad pole nii loodud.
Pärasool on selliseks tegevuseks liiga õrn.
Edasi 1970-ndad.
Esile tõusid biseksualism ja transseksualism.
Mäletan, kuidas ühel päeval mu sekretär - tavaliselt alati malbe
ja rahulik, tormas hüsteeriliselt mu kabinetti.
Ta ütles, et mind ootab keegi, kellest tema sotti ei saa.
Läksin külalise juurde.
Toolil istus keskealine naine kübara, mantli ja käekotiga.
Küsisin, mis teda vaevab?
Ta vastas: "Olen väga mures oma naise ja laste pärast."
Teravdasin pilku.
Meie kirikus oli kolm psühhiaatrit ja mõtlesin, et ehk on neil aega...
Seejärel sain aru, et võõras oli mõistuse juures.
Märkasin, et ta käed olid kaks korda minu omadest suuremad.
Palusin, et ta räägiks oma loo.
Ta oli olnud mereväes pardalaskur.
Seda oli ta kätest näha.
"Lahkusin mereväest, kuid ei talunud enam kodust elu naise-lastega.
Põgenesin Londonisse. Sattusin halba seltskonda.
Kaldusin perversuste poole, hakkasin riietuma naiseks.
Lõpuks läksin opile, peenis eemaldati. Olin hormoonravil.
Minust sai naine."
Ometi oli masendus jätkuvalt nii suur,
et ta läks Thamesi kaldale mõttega end ära uputada.
Thamesi kaldal käis ringi evangelist, kes jagas
enesetapumõtetega inimestele evangeelseid traktaate.
Evangelist peatas noormehe, andis traktaadi, lasi lugeda päästepalve
ja juhatas siis edasi minu juurde abi saama.
Nii ta minu juurde sattus.
See juhtus 70-ndate alguses.
See oli esimene taoline hingehoiu juhus minu teenistuse ajal.
Mitte üheski hingehoiu õpikus ei mainitud selliseid juhtumeid
ning Cambridge'i õpingutest polnud mul selles olukorras kübetki kasu.
Tolle mehe identiteedi taastamine võttis aega pool aastat.
Keelasin tal naise-laste juurde naasta,
et neile mitte lisapingeid põhjustada.
Talle töökoha leidmine tundus lausa võimatu.
Käisin paljude tööandjate juures palvega mees tööle võtta.
Aga kui nad said teada, et tegu on isikuga, kes kasutab naiste WC'd,
samas kui tal on mehe mõttelaad, nad keeldusid.
Lõpuks leidsin kristlasest tööandja, kes nõustus ta tööle võtma.
Kas olete mõelnud, kuidas panna sugupoolevahetuse läbiteinud inimest
mõistma, kes ta on Kristuses?
Mõelge. Kuidas nad saavad mõista, kelleks Jumal on neid loonud?
See oli mu esimene juhtum, aga paraku kaugeltki mitte viimane.
Inglismaal olevat tänapäeval selliseid inimesi ligi 25 000.
Väikese linna jagu inimesi.
Operatsiooni kulud katab haigekassa.
Isegi teles leidub opiteemat selgitavaid saateid.
Vestlesin ühe abielupaariga kokteiliõhtul Londonis.
Selgus, et mees oli kirurg ja naine psühholoog.
"Tore! Te hoolitsete nii ihu kui hinge eest," tegin nalja.
Nad vastasid, et nii see nende väikeses erakliinikus käibki.
Nende patsientideks on inimesed, kes tahavad teha soovahetusoppi.
Mees ütles: "Mina muudan nende keha ja abikaasa nende mõtteviisi.
Meil on sadu inimesi järjekorras."
Elame kummalises maailmas - inimesed ei taha end aktsepteerida
Jumala poolt looduna.
Inimesed tahavad ise otsustada.
Enamus mu nõustamisjuhtumitel - kus mõnda meest on õnnestunud
siiski veenda opist loobuma -, on olnud tegemist meestega,
kes tahtsid, et nende eest hoolitsetaks,
selle asemel, et ise teiste eest hoolt kanda.
Nad igatsesid olla naised, et nende kõrval saaks seista hoolitsev mees.
Nad ei tahtnud olla mehe rollis, olemaks vastutavad Jumala ees.
Sellised ühiskonnatrendid on pannud mu südamele koorma
aidata mehi olema mehed.
Mitte et ma ise oleksin mehelikkuse musternäidis, kuid sellegipoolest
soovin aidata mehi olla Jumala ees need, kelleks Ta nad loonud on.
Tänaseks on naised vallutanud mitmed meeste alad.
Võtsin kaasa mõned ajalehe väljalõiked.
See on üks suurimatest muutustest - naised lahinguväljal.
Pärsia lahe sõjaga see algas, aga nüüdseks on
igati tavaline nähtus, et naised tapavad.
Kõigest paar aastat tagasi hakkasid briti sõjajõud
saatma eesliinile lisaks meestele ka naisi. Tohutu muutus!
Meie esiisad oleksid sellisest asjade käigust jahmunud.
Edasi - poks ja maadlus.
Hetkel käib poksi teemal äge debatt, aga see saab nagunii teoks.
Naised tahavad teha kõike, mida teevad mehed.
Tõsi, söekaevandusse naised väga veel ei kipu.
Siin on pilt meistrist naiste käesurumises.
Väljalõige pärineb Austraalia ajalehest ja artiklis rünnatakse mind,
kuna räägin feminismi vastu.
Artikli illustreerimiseks kasutati naismeistri pilti.
Suuna muutus pole sugugi veel lõpusirgel.
Kord küsis üks naine õhtusöögilauas Oscar Wilde'ilt,
mis on suurim vahe tema kui naise ja Wilde'i kui mehe vahel?
Wilde vastas: "Mina ei saa rasestuda."
Tüüpiline Wilde'i klišee.
Ja ometi hakkab ka see aeguma.
Pariisis olles kõnelesin arstidega, kes teatasid,
et nüüdseks on leitud meetod mehe rasestamiseks.
Sattusin pealt kuulma üht abielupaari, kus mees ütles naisele:
"Oled juba kaks last sünnitanud.
Kui veel sünnitad, rikuks see su figuuri ja ma ei tahaks seda.
Ma sünnitan ise kolmanda lapse. Nagunii tahaksin seda kogemust."
Mõtlesin - puhas fantaasia! Aga ei.
Munarakk võib liikuma hakates
sattuda teatavasti emakast väljapoole ja kinnituda kõhuõõnde.
Sel juhul on tegemist emakavälise rasestumisega.
Võib-olla on isegi mõni siinolijatest niimoodi välja arenenud.
Sel juhul muidugi ei saa laps tavaviisil sündida,
vaid tuleb teha keisrilõige.
Prantslastest doktorid tegid katse siirdada viljastatud munarakk
mehe kõhuõõnde, eemärgiga katsetada, kas see kinnitub
ja hakkab seal arenema ning kas selle ümber moodustub platsenta?
Nii läkski.
Kuid umbes kaks kuud hiljem hülgas mehe keha munaraku.
Nüüd töötatakse välja drooge, mis takistaksid sellist reaktsiooni
ja aitaksid kanda mehe raseduse lõpuni välja.
Nii et mehed saaksid valida võimaluse "saada emaks".
Siin muide on üks paari aasta tagune pilareklaam teemal,
kuidas näeks välja rase mees.
Kuid peagi saab see tõeks.
Võib juhtuda, et sugupoolte teema hääbub peredes täiesti .
Näiteks juhtub, et su naabermajas elavad mõlemad vanemad
ja lapsed on kõik naissoost.
Ning teises naabermajas on vanemad ja lapsed hoopis meessoost.
Tegu pole ulmega.
Näete pilti, kus ilutseb esimene naissoost perekond Suurbritannias.
Kunstviljastamise tulemusena.
Loote sugupoole saab määrata väga varases staadiumis
ja seega saab sugupoolt valida.
Kardan, et nii mõnedki vanemad otsustavad abordi kasuks,
kui loote sugu ei vasta oodatule.
Niisiis on see esimene naisperekond.
Mis on juhtunud Jumala loominguga - mehe ja naisega?
Paraku on seesama segadus leidnud nüüd ka tee kirikusse.
See on mu suurim koorem.
On piisavalt halb, et ühiskond mässab Jumala loomiskorra vastu,
aga et ka kirik kaasa läheb...
Kirik ehk kristlastest mehed peaksid juhtima ühiskonda ülesmäge,
mitte järgnema ühiskonnale allamäge.
Kuid näib, et kirik vaid järgneb maailmale, u. 15.a hilinemisega,
saades nii külge vanamoodsa, ajast mahajäänu tiitli,
kuna liigume allamäge vastumeelselt.
Maailm võttis homoseksualismi omaks 20.a. tagasi.
Kirik hakkab sedasama tegema nüüd.
Niimoodi kristlased järgnevadki maailmale allamäge.
Abielulahutus on kirikusiseselt muutunud sama levinuks
kui see oli väljaspool kirikut 20 aastat tagasi.
Nii liigub kirik allamäge, tasapisi teiste järel lohisedes,
võttes järkjärgult omaks maailma moraali normid.
Kuigi peaks hoopis maailma ülesmäge juhtima.
Ma ei ürita hirmutada, lihtsalt kirjeldan olukorda.
Ilmunud on uus Piibli tõlgendus, mis on ametlikult välja antud
ühe suure Ameerika konfessiooni poolt.
Sellest on eemaldatud kõik sugupooltele viitavad teksti osad.
Jeesus ei ole seal "Inimese Poeg", vaid "inimolendi laps".
Jumal pole "Isa", vaid "isa-ema".
Pea kogu Piibel on tahtlikult ümber tõlgendatud ja muudetud.
See on ühe suure kirikkonna ametlik Piibli-versioon.
Inglismaale pole see veel jõudnud, aga on tulekul.
Lugesin "New York Herald Tribune" ajalehes selle kohta arvustust.
Kriitik ütles väga tabavalt:
"Saatan kindlasti naerab kõht kõveras!"
See pole pelgalt nalja lause, sest tolles tõlgendusversioonis
on saatan jätkuvalt "meessoost". Ja see paljastab tausta.
BBC hommikupalvused suunatakse nüüd "jumal-emale".
Saatsin neile sel teemal kirja ja sain vastuseks:
"Vastuseisu on väga vähe. Pealegi on meie kohus
kajastada meie maa religioossetel teenistustel valitsevaid suundi.
Nii et palvetage emakese jumala poole, küll ta aitab teid."
Ühes anglikaani kirikus püstitati altari kohale uus krutsifiks.
Kuju on elusuuruses ja selle valmistas
Winston Churchilli tütretütar Soames.
Kristust kujutatakse ihualasti. Ja nii see peabki olema.
Pole õige kujutada Jeesust riideräbal niuete ümber,
sest alastiolek kuulus alandava ristisurma juurde.
Keskaja kirik aga ei tahtnud,
et inimesed teaksid Jeesuse olevat ümberlõigatud juudi.
Aga see on juba teine teema.
Tagasi tolle krutsifiksi juurde.
Jeesust polnud kujutatud ainuüksi elusuuruses ja ihualasti,
vaid teda oli kujutatud naisena.
Otse altari kohal.
Mehed on tunnistanud, et neil tekivad armulauale minnes
ebasündsad mõtted.
Saatan tahab röövida armulaua püha- dust, pommitades väärate mõtetega.
Kujutlege, et põlvitate armulaual alasti naise kuju ees...
Aga selline on reaalsus ja kui te seda ei näe, avage silmad!
Sugupoolte lõplik segunemine on jõudnud järjega kirikusse.
Me seisame sellega silmitsi.
Naiste vaimulikuks ordineerimine oli vaid jäämäe tipp.
Ennustasin siis, et järgmine samm on homoseksuaalide ordineerimine.
Ja ma ei ütle teile, mida ennustasin juhtuvat järgmisena.
See kõik on osa suunast, kus kirik mugandub ajastu vaimuga,
selle asemel, et paluda Püha Vaimu juhtimist.
Loodan, et mõistate nüüd mu koormat.
Ühiskond vajab tugevaid perekondi ja tugevat kirikut.
Ja mõlemad vajavad tugevaid mehi.
Lõpetuseks luuleread ühe piiskopi sulest:
"Kus sõjamöll elu lahinguväljal on rängim,
seisab seal kristlasest sõdur,
keda esindab ta naine."
Siin on iva sees.
Räägin nüüd meie edasisest päevakavast.
Järgmine teema on erinevused mehe ja naise vahel.
Nii nagu Jumal on need loonud ja ette näinud.
Olen täheldanud, et mehed ei tunne sugupoolte erinevuse teemat.
Hämmastav, kas pole?
Teen nüüd ühe pakkumise.
Kui olen mehe-naise erinevuste teema lõpetanud,
piisab, kui tuled ja ütled mulle, et teadsid seda kõike eelnevalt
ja sa võid valida endale ühe mu raamatutest.
Selline pakkumine.
Kuid hoiatan - siiani pole ma pidanud ühestki raamatust loobuma.
Isegi arstidest kuulajate puhul mitte.
Kuid pakkumine on jõus -
kui kõik info oli sulle eelnevalt tuttav - saad raamatu.
Nüüd kuluks mulle küll üks kohvi ära ja teile kindlasti ka!