KRISTUSE AINULAADSUS
David Pawson
KAS TA ON AINUS TEE? 1. osa
Kuidas sa reageeriksid, kui keegi automehhaanik kusagilt kolkakülast
tuleks pealinna keskväljakule ja väidaks end olevat Jumala?
Kas sa usuksid teda?
Ilmselt antaks ta sotsiaaltöötaja hoole alla
või soovitataks tal minna psühhiaatri jutule.
Ning kui ta põhjustaks suuremat rahurikkumist,
võetaks ta ilmselt vahi alla.
Paar kuud tagasi sain kirja ühelt mehelt Kesk-Inglismaalt.
Ta kirjutas: "Ostsin hiljuti ühe teie plaadi,
kuna arvasin, et olete poplaulja."
"Aga plaadil olid ainult sõnad. Kohutavalt igav!"
"Siiski kirjutan teile infoks, et mina olengi see, kellest räägite."
"Olen Kristus. Messias."
Mehel oli selle kohta 14 lehekülge selgitusi.
Kuidas sa sellesse suhtuksid?
2000 aastat tagasi väitis just sedasama üks külapuusepp,
kes oli pärit üsna vähetuntud Vahemere-äärselt maalt.
Tahan, et te mõistaksite, kui raske oli inimestel tookord seda uskuda.
Nüüd, 2000 aastat hiljem, on 1,5 mld inimest veendunud,
et see puusepp rääkis tõtt ja nad teenivad Teda nüüd kui Jumalat.
See näitab, kui ebatavaline isik Ta oli.
Nendes loengutes keskendumegi Kristuse ainulaadsusele.
Alustuseks vaatame, mida Ta ütles vaid 24 tundi enne seda,
kui Ta surnukeha hauakambrisse pandi.
Jeesus teadis, et sureb, ja surma eelõhtul lohutas Ta oma sõpru.
Sõbrad oleksid pidanud lohutama Teda, mitte vastupidi.
Ta ütles: "Ärgu teie südamed kurvastagu!"
"Uskuge Jumalasse ja uskuge minusse."
"Minu Isa majas on palju ruumi."
"Muidu ma ju ei ütleks, et lähen teile asemeid valmistama."
"Ja kui olen teile asemed valmistanud, tulen tagasi
ja võtan teid enda juurde, et saaksite olla seal, kus olen mina."
"Te teate teed sinna, kuhu mina lähen."
Toomas ütles: "Issand, me ei tea, kuhu Sa lähed!"
"Kuidas võiksime siis teada teed?"
Jeesus vastas: "Mina olen tee, tõde ja elu."
"Keegi ei pääse Isa juurde muidu kui vaid minu läbi."
"Kui te tunnete mind, tunnete ka mu Isa."
"Te juba tunnetegi Teda, te olete ju Teda näinud!"
Filippus ütles: "Näita meile Isa, muud me ei palu."
Jeesus vastas: "Kas siis sina, Filippus, ei tunne mind,
kuigi olen nii kaua teiega koos olnud?"
"Igaüks, kes on näinud mind, on näinud Isa."
"Kuidas võite öelda: 'Lase meil näha Isa'?"
"Kas te ei usu, et mina olen Isas ja Isa on minus?"
"Sõnad, mida teile räägin, pole minu omad."
"Isa on minus ja minu teod on Tema omad."
"Uskuge, kui ütlen, et mina olen Isas ja Isa on minus."
"Kui te muidu ei usu, vaadake mu imetegusid."
"Tõesti, kes usub minusse, teeb samu tegusid kui mina ja veel suuremaid,
sest mina lähen Isa juurde."
Väide "Mina olen tee, tõde ja elu" kõlab tänapäeva maailmas
kirjeldamatult suure solvanguna.
Seda peetakse ülbeks, piiratuks ja täiesti vastuvõetamatuks.
Esimeses kahes loengus räägingi põhjustest,
miks selline väide tänapäeval mõeldamatuna kõlab.
Põhjuseks on nende sõnade väga täpne tähendus.
Kui Jeesus oleks öelnud, et Ta on üks paljudest teedest,
tõdedest ja eludest, siis Teda aktsepteeritaks.
Aga kuna Ta väitis, et on AINUS tee, tõde ja elu,
siis tänapäeva inimene seda vastu ei võta.
Enamus tänapäeva religioonidest tunnustab Jeesust.
See võib mõnda kuulajat üllatada.
Judaism tunnustab Teda kui suurt õpetajat.
Viimaste aastakümnete jooksul on juudid oma suhtumist muutnud.
Nad on Jeesusest kirjutanud raamatuid, luuletusi, broshüüre -
kokku üle 200 kirjutise 20 aasta jooksul.
Nüüd peavad nad Jeesust üheks kõigi aegade suurimaks juudiks.
Moslemid tunnustavad Jeesust prohvetina.
Tõsi küll, teise suure prohvetina Mohammedi järel,
kuid siiski prohvetina.
Budistid tunnustavad Jeesust kui õpetajat.
Ühte neist, kes sai valgustatud ja jagas seda meiega.
Hindud tunnustavad Jeesust kui jumalikku ilmutust - ühte paljudest.
Seega, kui nimetame Teda "üheks paljudest", on kõik vastuvõetav.
Aga niipea, kui ütleme Ta kohta "ainus", on kõik välistatud.
Jeesust suudetakse tunnustada kui ühte supertähte paljudest.
Muide, üks Piiblis esinev Jeesuse nimi on "Kirgas hommikutäht".
Kas teate, mida see tähendab?
Kas olete hommikul piisavalt vara ärganud,
et näha tähti kahvatumas?
Lõpuks, kui kõik tähed on kadunud ja päike on just tõusmas,
särab horisondil endiselt üks täht.
See on kirgas hommikutäht.
Piibel ütleb, et kui kõik muud tähed on kustunud
ehk kui kõik poptähed ja filmitähed kaovad, särab üks täht ikka edasi.
See täht on Jeesus.
Kuid see solvab inimesi.
Üks supertähtedest - jah. Ainus kirgas hommikutäht - ei.
Ainus tee - ei! Ainus tõde - ei! Ainus elu - ei!
Sobitage Ta teiste hulka - jah, aga andke Talle eristaatus - ei.
Meie teema on Kristuse ainulaadsus.
Öeldakse, et iga inimene on ainulaadne.
See tuleneb meie geenidest.
Pole kedagi täpselt samasugust kui mina.
Mu naine ehk rõõmustab selle üle..
Ka sina oled ainulaadne.
Sinu iseloomujooned ja füüsis muudavad su ainulaadseks.
Sind on ainult üks.
Kuid mitte seda ei pea me silmas, öeldes, et Jeesus on ainulaadne.
Kui kasutatakse väljendit "ebatavalised inimesed",
tuuakse esile kellegi ainulaadsus ühel või teisel alal.
Nii väljendame mõtet, et keegi inimene on eriline, ebatavaline.
Kuid ka mitte seda ei pea me silmas, öeldes, et Jeesus on ainulaadne.
Me peame silmas seda, et Jeesus on ainukordne.
Teda ei saa sobitada teiste hulka. Teda ei saa kellegagi võrrelda.
Ta on oma kategoorias ainus.
Ta on teistsugune kui ükski teine inimene.
Miks siis tänapäeva maailmal on nii raske seda mõtet omaks võtta?
Kuuest loengust kahes esimeses vaatame,
kuidas tänapäeva inimene mõtleb ja miks kõlab solvanguna väide,
et Jeesus on ainulaadne.
3. ja 4. loengus keskendume Jeesuse avalikule tegutsemisele
ehk kolmele aastale, mil Jeesus oli avalikkuse ees.
Inimesed võisid Teda vaadata, kuulata, Temast rääkida ja näha,
milline oli Tema mõju neile, kes Teda lähedalt tundsid.
Kaks viimast loengut käsitlevad kahte fakti,
mis teevad Jeesusest täiesti ainukordse ja erineva kõigist,
kes iial maa peal on elanud.
Alustan Tema väite esimesest osast: "Mina olen tee".
See välistab kõik teised teed. Tema on ainus tee.
Miks seda siis nii solvavaks peetakse?
Ühiskond on viimase 50 aastaga läbi teinud tohutu muutuse,
ja seda eriti Inglismaal.
Varemalt oli igal rahval oma jumal ja oma religioon.
Kui sündisid mingi rahva sekka, sündisid vastavasse religiooni.
Sündides ühel või teisel maal, oled kas moslem või hindu
või hoopis budist.
Kui oled sündinud Inglismaal, oled oletatavalt kristlane.
Nii on see olnud suurema osa inimkonna ajaloost -
igal rahval oli oma religioon ja oma jumal.
Prohvet Jeremija ütleb Iisraeli rahvale:
"Kas on mõni rahvas iial vahetanud välja oma jumala?"
"Ometi on Minu rahvas Iisrael välja vahetanud oma Jumala!"
Muinasrahvastele oli oma usu väljavahetamine ennekuulmatu,
isegi kui tegu oli etniliste vähemustega suurte rahvaste keskel.
Igal riigil oli oma valitsev religioon
ja riigisiseselt tegutseti sellele vastavalt.
Seetõttu veel üsna hiljuti nimetati Inglismaad kristlikuks maaks
ja valitsevaks usuks siin oli kristlus.
Seepärast olid ka rahvuslikud suursündmused nagu kroonimine
või parlamendi avaistungid kristliku suunitlusega.
Oli küll näiteks juudi või hindu vähemusgruppe,
kuid valitses üks kindel religioon.
Olukord on täiesti muutunud.
Sisse- ja väljarände tulemusena on meie keskel nüüd muud usundid.
Leiad end elamas kõrvuti hindu, moslemi või sikhiga.
Oleme silmitsi täiesti uue olukorraga.
Kord oli üks mu sõber paar nädalat järjest haige ja kuna ta oli
poissmees, elas üksi, tõi naaber talle iga päev sooja toitu.
Tervenedes läks ta naabri juurde, et teda hoolitsuse eest tänada
ja ütles mõtlematult: "Oled tubli kristlane!"
Naaber vihastas: "Olen moslem! Miks sa mind kristlaseks nimetad?"
Sõna "kristlane" on Inglismaal muutunud pigem üldväljendiks:
hea inimene, kes teistest hoolib. Sõber lihtsalt kasutas väljendit.
Nüüdseks oleme ise sattunud misjonipositsioonile.
Aastaid tagasi varustasid ja läkitasid meie maa kristlased
inimesi kaugetele maadele ristiusku kuulutama.
Misjonitööd kannustas veendumus, et kristlus on ülim usk.
Olen üles kasvanud teadmisega, et misjonitöö algab
Vahemere lõunakaldalt, sest Euroopa ise on kristlik.
Pidid vähemalt Gibraltari väina ületama,
enne kui sind võis nimetada misjonäriks.
Misjonärid läksid ilmamaa äärtesse,
et rääkida uuest usust kaugetele rahvastele.
Nüüd on olukord vastupidi.
Nüüd on hoopis Euroopast saanud misjonipõld.
Kogu Euroopa vajab evangeeliumi.
Kas teate, et Prantsusmaal on evangeeliumita rohkem külasid
kui kogu Aafrikas kokku?
Paljud inimesed meie maal hakkavad tasapisi mõistma,
et nüüd vajab Euroopa misjonitööd.
Kristlased hakkavad ühtlasi mõistma,
et Inglismaa ise on samuti misjonipõld.
Elame kriisiolukorras.
Meie, kes saatsime misjonäre teistesse maadesse -
kuidas suhtume asjasse nüüd, kui muud usundid on meie keskel?
Nüüd võime kõik olla misjonärid.
Seisame silmitsi küsimusega:
millise õigusega saame väita, et meie usk on parem kui teiste oma?
Ja mis õigus on meil tahta, et teised oma usku vahetaksid?
Eriti kui paljud neist on igapäevaelus oma usule
kuulekamad ja pühendunumad kui paljud kirikuskäijad.
Mis õigus meil siis on?
Kui arvestada, et tänapäeval on Suurbritannias
rohkem moslemeid kui tõsiusklikke,
ei saa me enam rääkida kristlikust Inglismaast.
See ei ole kristlik maa.
Elanikkonnast vaid 2-3% tunneb Jeesust isiklikult.
Samal ajal, kui nädalas avatakse kaks mosheed,
sulgeb üks meie suurimatest uskkondadest kaks kirikut.
Oleme seega täiesti uues olukorras.
Meie tänane ühiskond on multikultuurne ja -religioosne.
Esimesel kahel korral selgitan teile mitmeid keerulisi sõnu.
Need sõnad on "-ism" -lõpulised ja neid on terve hulk.
Olen ettevaatlik iga sõnaga, mille lõpus on "-ism".
Mingil kombel on kõigis neis jõud, mis hoiab inimesi enda küljes
ja tõmbab elud endaga kaasa.
Aktsepteerin vaid kahte "-ismi": baptism ja evangelism.
Kõik ülejäänud teevad mind murelikuks, ka kõik usuga seonduvad
nagu katolitsism, protestantism, anglikanism, metodism,
kalvinism, arminism.
Neis kõigis on ebatavaline võim hoida kinni inimeste mõtlemist.
Kuid esmalt käsitlen mõistet "pluralism".
See on filosoofia, suhtumine, maailmavaade, mis ütleb,
et on olemas mitmeid erinevaid usutunnistusi, kultuure ja uskumisi
ning meil tuleb õppida koos elama ja tunnustama üksteise usku.
Lihtsustatult öeldes: Jumala juurde viib palju teid.
Jeesus aga ütles: "Mina olen tee."
Siin on vastuolu. Mõlemat korraga ei saa uskuda.
Ei saa uskuda, et Jeesus on tee, aga Jumalani viib veel teisigi teid.
Sel juhul peab uskuma, et Jeesus on üks teedest, aga mitte ainus tee.
Niisiis oleme silmitsi kriisiga.
Kuna eri rahvastel olid eri jumalad, olid ka enamus sõdadest ususõjad.
Isegi Saddam Hussein palus põlvili kõigevägevama tuge,
enne kui Kuveiti ründas.
Ususõdasid näeme läbi kogu ajaloo, sest igal rahval oli oma jumal.
Kui rahvad üksteist ründasid, palus üks rahvas ühte
ja teine rahvas teist jumalat.
Nii algaski "jihad" ehk "püha sõda" jumalate vahel.
Sellest tulenevalt - kuna riigid on tänapäeval mitmerahvuselised
ja maailm on suur ühine küla, ütleb moodne mõtlemine,
et rahu võib saabuda vaid siis, kui lõpetame usutülid.
Ja kui tunnustame üksteise teid Jumalani,
oleme tolerantsed ning austame kõiki religioone.
Sel viisil üritab meie ühiskond kaitsta sotsiaalset ühtsust,
harmooniat ja maailmarahu.
See karje ei tule vaid väljaspoolt kirikut, vaid ka kiriku seest.
Canterbury peapiiskop dr Arthur Ramsey
pidas paar aastat tagasi Londonis meeldejääva jutluse,
kus ta anus, et otsiksime Püha Vaimu igas religioonis...
Paavst omakorda kutsus eri uskkonnad kokku Assisi linna,
mida tuntakse Assisi Franciscuse nime järgi,
et maailma uskkonnad palvetaksid maailmarahu eest.
Teisisõnu taheti öelda, et oleme silmitsi selliste probleemidega,
et ei saa endale enam lubada usutülisid
ega väidelda religioonide erinevuste üle.
Nüüd peame aktsepteerima üksteise uskumisi
ja tegutsema käsikäes maailmarahu nimel.
On veel teinegi survetegur uskude ühinemiseks: keskkonna-temaatika.
Nüüdseks teame, et meie planeet on nagu väike kosmoselaev,
mis seilab kosmoses, pardal teatud hulk inimesi,
ja mille kütuse- ning hapnikuvarud on piiratud.
See on põhjus, miks peame ühinema: tuleb päästa planeet Maa.
Kaalukausil on seega meie ellu- jäämine, mitte ainult maailmarahu.
Meie ellujäämine sõltub sellest, kuidas suudame koos tegutseda.
Eelmisel aastal toimusid 44 linnas Jeesus-rongkäigud.
See oli esimene nii laiaulatuslik avalik Kristuse kuulutamine.
Tuhanded kristlased 44 linnas!
Kuid lehtedes ja teles polnud sellest sõnagi.
Seda eirati täielikult.
Samal päeval aga toimus veel üks sündmus,
mis jõudis ajalehtede esikülgedele:
Canterburys korraldati metsapidustusi.
Eri uskkonnad tulid kokku, et ülistada metsa,
millest sõltub meie eluks vajalik hapnik.
Sarnane suund tõuseb ühiskonnas üha enam esile.
Eri uskkondi survestatakse liituma, et päästa planeet Maa.
Palvuste keskpunktis on naine, keda pole olemas - emake maa.
Vana Testamendi aegsed viljakuskultused ärkavad taas ellu:
ebajumala "emake maa" kummardamine,
mille vastu VT prohvetid nii palju kõnelesid.
Kõik need surved multiühiskonnas tahavad meid panna tunnistama,
et Jumala juurde viib palju teid, mis kõik on õiged.
Selles pole midagi uut.
Kui Rooma impeerium laienes, oldi silmitsi sama probleemiga.
Laienedes liitis Rooma impeerium enda külge üha enam rahvaid,
kel kõigil olid oma jumalad.
Impeeriumisiseselt oli see ilmselge tüliallikas.
Kuidas probleem lahendati?
Kuidas kehtestati vallutatud rahvaste üle Pax Romana e Rooma rahu?
Probleem lahendati kahel viisil.
Esiteks ehitati templeid kõikidele jumalatele.
Teisisõnu, erinevad jumalad toodi kokku samasse palvekotta,
et neid kõiki saaks korraga teenida.
Kreeka keeles tähistatakse kõiki jumalaid sõnaga "pantheon".
Suurim kõigile jumalaile pühendatud tempel ehitati Roomas 27. a eKr.
See hävis tules sadakond aastat hiljem
ja taastati seejärel keiser Hadrianuse poolt.
Jalutasin just hiljuti Hadrianuse müüril Northumberlandis.
Hadrianus ehitas Rooma keskele hiiglasliku templi
ja nimetas selle Pantheoniks.
See on Royal Albert Hall'i suurune ovaalne ehitis.
Siin on pilt templi suurejoonelisest kuplist.
Selle keskel on avaus, millest paistab taevas.
See on suurepärane ehitis.
Kui satute Rooma, minge kindlasti vaatama.
Külastasin seda 1947. aastal, kui olin esmakordselt Roomas.
Tahtsin näha Pantheoni, millest olin nii palju kuulnud
ja mille seinasüvendites pidavat olema jumalate kujud, keda teeniti,
et sel viisil Rooma impeeriumit ühendada.
Sisenesin ehitisse ja olin hämmingus.
Arvasin nägevat Jupiteri, Zeusi ja teiste jumalate kujusid.
Kuid templis polnud ühtegi kuju!
Ainus usuga seonduv ese oli puust rist.
Pantheon tegutseb nüüd kirikuna, kus teenitakse vaid Kristust.
See puudutas mind sügavalt.
Nägin selles võrdkuju päevaks, mil kõik maailma religioonid kaovad,
kiriklikkus nende hulgas, ja teenitakse ainult Kristust.
Selline oli üks meetod, kuidas Rooma impeerium üritas lahendada
erinevate rahvaste ja uskudega seotud probleeme.
Oli veel teinegi meetod.
Aga enne veel räägin, mis toimus juutidega.
Vallutanud Iisraeli, ütlesid roomlased: "Andke meile üks oma
jumala kuju, et saaksime selle Pantheoni viia."
Siin tekkis probleem.
Õigemini kaks probleemi.
Juudid ütlesid: "Esiteks, meil pole Jumala kujusid,
sest meie Jumal on keelanud endast kujusid nikerdada."
Roomlased imestasid: "Mis? Teil polegi jumalaid?"
- "On küll, meil on üks Jumal." - "Aga kus ta siis on?"
- "Ta on nähtamatu!" - "Teil on temast ometi mingi kuju?"
"Ei, meil pole kuju!"
Teine oli see, et juudid väitsid oma Jumala olevat ainsa Jumala.
"Jumal on meile korduvalt öelnud, et Tema kõrval pole teisi jumalaid."
"Isegi kui meil oleks Temast kuju, ei saaks me seda teile anda,
sest meie Jumal ei seisa kõrvuti teiste jumalatega."
"Sest pole teisi jumalaid peale meie Jumala."
Olukord lahenes ebatavalisel viisil.
Rooma ametnikud panid pead kokku ja ütlesid:
"Registreerime nad ateistidena, sest neil pole nähtavat jumalat."
Ja kuna nähtavat jumalakuju polnud, määratletigi juudid ateistidena.
Ning nad pääsesid sellest ususegadusest.
Kuid kristlastel läks teisiti.
Nende usku ametlikult ei registreeritud.
Ristiusk tegutses salaja, oli seadusetu.
See oli "religio illicita", keelatud usuliikumine.
Kristlasi ei registreeritud ateistidena nagu juute.
Oli veel üks meetod, mida Rooma kasutas riigi ühtseks muutmisel:
loodi uus jumal, keda kõik pidid kummardama.
Otsustati jumalikusada Rooma keisri tiitel,
hakates teda nimetama "jumalaks".
Rahvastele öeldi, et nad võivad teenida oma jumalaid palju tahavad,
kuid lisaks tuleb jumalana tunnistada ka Rooma keisrit.
Selline usk pidi ühendama kõik rahvad. Ja nii tehtigi.
See oligi põhjus, miks 300 aasta jooksul
heideti kristlasi lõvide ette, põletati elusalt, piinati.
On üks paljuräägitud lugu naisest, kellelt võeti vastsündinud laps
ja ema-laps heideti naaberkongidesse.
Laps nuttis näljast. Emale öeldi:
"Kui tunnistad keisrit jumalana, tohid minna oma last toitma!"
Ema ei tunnistanud.
Nii ema kui laps surid usu pärast.
Nad ei tunnistanud ei jumalate ühisusku ega keisri kummardamist.
Sarnane surve tuleb üha enam ka meie peale, sedamööda, kuidas maailm
aheneb ja rahvaste liikumise tõttu usud üha enam segunevad.
Ühtsuse ja harmoonia nimel survestatakse meid ütlema,
et Jeesus on üks paljudest teedest, mitte ainus tee.
Ometi ütles Jeesus: "Mina olen ainus tee."
See tähendab kahte asja:
1) kui sul on Jeesus, pole vaja enam kedagi teist;
2) mitte keegi teine pole võimeline sind aitama.
Või nagu Peetrus ütles paar nädalat peale Jeesuse surma:
"Pole ühtegi teist nime taevas ega maa peal, mis meid päästaks."
See välistab kõik teised ja on seetõttu nii vastuvõetamatu.
Maailma suund on teha selle pluralistliku multikultuurse
ühiskonnaga midagi hoopis muud.
Plaanisin siia kirjutada veel ühe sõna, aga ei jõudnud.
Võite selle ise üles märkida.
See sõna on "sünkretism".
Veel üks hirmuäratav sõna.
See kasvab välja pluralismist, sest pluralistlikus ühiskonnas
tõuseb surve ühtlustada kõik eri usud ja muuta need üheks.
Olete kindlasti kuulnud oikumeenilisest liikumisest,
mille mõte on tuua kokku erinevad kristlikud uskkonnad:
protestandid, katoliiklased, metodistid, baptistid,
presbüüterlased, luterlased, ortodoksid, koptid.
On selge suund ühendada kõik, kes tunnistavad Jeesust.
Kuid võib-olla pole te märganud, et on veel teinegi selge suund,
mis tahab luua dialoogi eri uskude vahel eesmärgiga neid ühendada.
Paljud teist ilmselt mäletavad USA riigimeest John Foster Dallast.
Tema pani sellele suunale aluse, kui korraldas aastaid tagasi
San Franciscos esimese "Maailma uskude kongressi".
Kõik eri uskkonnad saatsid sinna oma esindajad, et koos teenida.
Koos olles loeti ette lõike erinevatest pühadest raamatutest:
nii Mäejutlusest, Koraanist kui veda-raamatutest...
Seejärel palvetati ühiselt.
See oli suunanäit sünkretistliku liikumise programmi poole.
See suund survestabki meid täna üha enam,
ja selle eesmärgiks on üks maailm, üks usk ja ühendatud inimkond.
Jutlustasin hiljuti ühes Oxfordshire koolis.
See on väike maakool ja olen kindel,
et 80 km raadiuses ei ela sealkandis moslemeid.
Ometi oli saali esisein mu selja taga kaetud tsitaatidega Koraanist.
Lisaks pildid mosheedest. Kogu sein kajastas islamiusku.
Sellesama seina ees seistes rääkisin mina Kristusest.
Teisel seinal võis näha selgitusi judaismi kohta.
Kuulake hoolega, mida nüüd ütlen.
On olemas selline asi nagu võrdlev usundilugu,
kuid kristlus sellesse ei kuulu.
Tegelikult kristlus polegi religioon.
Meie maal on kooliõpetajaid, kes juba ongi sattunud surve alla.
Olen nõustanud õpetajaid, kes on kaotanud töö,
sest rääkisid õpetajate toas ja mitte klassiruumis sellest,
millest meie täna räägime - Kristuse ainulaadsusest.
Meie laste mõttemaailma on koolide kaudu püstitatud pantheon
ehk kõikide jumalate tempel.
Paljud vanemad on oma laste pärast väga mures,
nähes seda pantheon-usu õpetust.
Lastele räägitakse erinevatest religioonidest,
nendega seotud teenimisest ja pidustustest,
ning neid isegi õhutatakse festivalidel osalema.
Kuid neile pole iial õpetatud, kuidas eristada religioonides tõde.
Just see on võtmeküsimus kõikide uskude taustal: kas need on tõde?
"Tõde" ja "tõelisus" on nii heebrea kui kreeka keeles sama sõna.
Kui loed Piiblis sõna "tõde", võid selle asendada sõnaga "tõelisus".
Jeesus ütles: "Tõde teeb teid vabaks."
Teisisõnu, tõelisus teeb teid vabaks.
Tegelik küsimus kõlab nii:
mil viisil eri usud vastavad tõelisusele ehk tõele?
Lõpetuseks räägin oma kogemusest Birminghami ülikoolis.
Mind kutsuti ühte väitlusklubisse, et osaleksin üliõpilasväitluses.
Väitluse teemaks oli: "Jeesus on ainus tee Jumala juurde".
Mina pidin seda väidet kaitsma.
Minu üllatuseks kandis üks vastasväitleja vaimuliku kraed
ja teisel vastasväitlejal oli kaelas puust rist.
Imestasin, kuhu ma olen sattunud? On see "Alice imedemaal"?
Kaitsen väidet "Jeesus on ainus tee Jumala juurde"
ja mu oponentideks on ordineeritud vaimulik ning keegi,
kes kannab kaelas risti...
See osutus tuliseimaks väitluseks, kus iial osalenud olen.
Kahe ja poole tunni jooksul oli saal seal palavam kui täna siin.
Väitluse lõpus toimus hääletus.
85% kuulajatest pooldas väidet, et Jeesus on ainus tee Jumalani.
Üliõpilaspresident aga oli nii hämmingus, et teatas kogemata,
nagu oleks väide ümber lükatud.
Saal rõkkas: "Poolt! Poolt!"
Mees tunnistas, et poleks iial uskunud,
et selline väide nende ülikoolis toetust leiab.
Loodan, et see väide leiab toetust ka teie südames.
Olemegi jõudnud loengu järgmise teemani: mis on tõde?
Sama Jeesus, kes ütles: "Mina olen tee",
jätkas otsekohe sõnadega: "Mina olen tõde".
Jätkame selle teemaga järgmisel korral.
Tõlge: Mairi Sepp