VIRON PASTORIT AREENALLA
Hei! Olen Annely Neame, Jaanin seurakunnan diakoni.
On mukava olla taas seurassanne.
Kanssani on Viron luterilaisen kirkon arkkipiispa Urmas Viilma.
Viimeksi puhuimme hänen kanssaan lähetystyöstä, -
Jumalan rakkaudesta sekä miksi meidän tulee julistaa -
ja pitääkö meidän. Hei Urmas! - Hei!
Mukavaa, kun olet taas täällä keskustelemassa kanssani, -
sillä olet nuori mies -
ja henkeen ja vereen julistustyön puolestapuhuja.
Polkumme eivät ole juurikaan kohdanneet aiemmin, -
mutta nykyään teemme usein töitä yhdessä.
Minulle on aivan sama mitä työtä teen kirkossa, -
kaikki johtaa aina lähetys- työhön ja evankeliointiin.
Vaikka huolehdin tällä hetkellä raha-asioista, -
sekin johtaa silti lähetystyöhön.
Lähetystyö on työtä ihmisten kanssa, -
ja minulle lähetystyö ja evankeliointi tarkoittavat samaa.
Tänään haluaisin puhua enemmän -
ihmisistä, joille julistamme, ja miten paljon tiedämme heistä.
Onko se lähetystyötä, kun saarnaamme ihmisille kirkossa?
Aiheellinen kysymys.
Ennen kuin minusta tuli arkkipiispa, -
olin 10 vuotta pappina eräässä maaseurakunnassa -
ja Tallinnassa tuomiokirkon pappina 5 vuotta.
Siinä välissä olin seurakunnissa niin kaupungissa kuin maallakin.
Kohderyhmän määrittäminen on tärkeää.
Mainitsit, että hoidat tällä hetkellä raha-asioita.
Katsojille tiedoksi, ettet tee sitä Jaanin kirkon diakonina, -
vaan tehtäväsi luterilaisen kirkon hallituksessa -
on etsiä lahjoituksia ja edistää siten lähetystyötä.
Kun on pappina tai pastorina jossain seurakunnassa, -
työn kannalta katsottuna rutiini -
mennä joka sunnuntai kirkkoon tai milloin tilaisuuksia on, -
julistaa Sanaa ja puhua sinne tulleiden ihmisten kanssa -
on omalla tavallaan turvallinen. Tulee kuitenkin miettiä sitä, -
että Jeesus lähetti meidät ulos maailmaan.
Kun Jeesus antoi lähetyskäskyn, -
alkukristityt alkoivat kokoontua yhteen -
ja osallistua alussa myös synagogien jumalanpalveluksiin.
Pian he huomasivat, että he tarvitsivat omat kokoukset, -
ja niin syntyivät seurakunnat ja myöhemmin kirkot.
Luterilaisesta kontekstista katsottuna Virossa eletään aikaa, -
jossa meillä on satoja vuosia vanhat kirkot, -
jotka ovat seisseet paikoillaan jo 500-700 vuotta.
Niitä ympäröivät kylät ovat usein kulkeneet toiseen suuntaan.
Tai ihmiset ovat lähteneet historialliselta asuinpaikalta -
ja muuttaneet Tallinnaan, Tarttoon, Pärnuun ja lähistölle.
Jos seurakuntamme tai pastorimme tai julistajamme -
jäävät vain noihin historiallisiin kirkkoihin, -
en tarkoita, että ne pitäisi hylätä, niissä käy ihmisiä, -
mutta jos he jäävät vain niihin eivätkä seuraa ihmisiä sinne, -
missä he elävät ja liikkuvat, kohderyhmä on hukassa.
Tai sitten ei ole ajateltu sitä, että Jeesuksen antama käsky -
julistaa Jumalan valtakuntaa on edelleen ajankohtainen.
Puhutaan Virosta kokonaisuutena.
Puhuimme viimeksi uskontososiologiasta, -
joka tutkii ihmisten uskonnollista maailmankatsomusta, -
mihin ihmiset uskovat ja mitä he ajattelevat kirkosta, -
sen opeista ja vaikkapa moraalikysymyksistä.
Näitä mielipiteitä voi selvittää -
sosiologisilla kyselyillä.
Meillä oli suuri kysely vuonna 2011, väestölaskenta.
Jos esitän katsojille yksinkertaistettuja lukuja, -
niiden kaikkien kristittyjen yhteenlaskettu määrä, -
jotka määrittelivät itsensä jonkin seurakunnan jäseniksi, -
on nipin napin kolmasosa koko yhteiskunnasta.
Kun nyt mietimme asiaa lähetystyön näkökulmasta, -
meidän ei tule tehdä töitä vain tämän kolmanneksen kanssa, -
vaan myös loppujen 70 %:n kanssa.
Tuon 70 %:n joukossa on myös toisten uskontojen edustajia -
ja vannoutuneita ateisteja, jotka eivät halua -
missään nimessä astua kynnyksen yli -
ja miettiä, onko heidän kantansa sittenkään se oikea.
Tässä tilanteessa uskontososiologia on varsin tärkeää.
Sitä voi käyttää pienessä kylässä, ja omassa kerrostalossa, -
kun on tutustunut nopeasti talon asukkaisiin, voi selvittää, -
paljonko talossa on uskovia -
ja miten paljon on niitä, jotka eivät kuulu seurakuntaan.
Viiden vuoden välein tehdään myös tutkimus -
"usko elämässä ja uskonelämä". Yksi oli 2010 ja viimeisin 2015.
Jos Jumala suo, valmistellaan myös seuraavaa.
Jo nämä kaksi ovat tuottaneet mieleenpainuvia lukuja.
Mieleeni jäivät mielenkiintoiset ristiriitaiset luvut.
Luterilaisen kirkon näkökulmasta, -
saatan erehtyä, mutta suuruusluokka ei heitä kauaksi, -
noin 60 % ihmisistä odottaa, -
että kirkko pysyy perinteisenä, kuten tähänkin saakka.
Mikään ei muutu, ei musiikki eikä jumalanpalveluksen muoto.
Että kaikki säilyisi ennallaan. Ja suurin piirtein yhtä moni, -
myös 60 %, on sitä mieltä, että kirkko on vanhanaikainen, -
musiikki on vanhanaikaista, kirkossa on tylsää, -
saarnoja ei ymmärrä, se on kylmä ja kirkon pitäisi uudistua.
Meidän kannaltamme tämä on varsin mielenkiintoista.
Toit esille kaksi kertaa 60 prosenttia.
Tämä kysely oli erittäin yksityiskohtainen ja kiinnostava.
Siinä pystyttiin erottelemaan myös eri kansallisuudet, -
virolaiset ja venäjänkieliset. Mainitsit luterilaiset, -
heistä 60 % on tyytyväisiä kirkon musiikkiin ja liturgiaan.
Toinen 60 % oli todennäköisesti kaikista kyselyyn vastanneista.
Kyse oli kaikista vastaajista, he eivät olleet kirkon jäseniä, -
vaan 60 % vastaajista, eivät kirkon jäseniä tai kävijöitä.
Mutta kun puhutaan lähetystyön kontekstista -
ja mietitään kohderyhmää, kyselystä käy hyvin ilmi, -
että 20 prosenttia uskoo Jumalaan.
Ja 20 prosenttia käy aktiivisesti kirkossa.
Olen iloinen, että ainakin kirkossa käyvät uskovat Jumalaan.
Tutkimuksesta selviää myös, että 7 prosenttia ihmisistä -
ilmoittaa olevansa ateisteja.
Siinä välissä, ateistien 7 prosentin -
ja kirkossa kävijöiden 20 %:n, eli väestölaskennan mukaan -
noin kolmannes kuuluu kirkkoon ja viidennes on ateisteja, -
mutta loput eivät ole sanoneet, etteivät usko Jumalaan, -
mutteivät kuulu kirkkoonkaan.
Väitänkin, että nämä ihmiset ovat meidän kohderyhmämme.
Se on varsin suuri ryhmä.
Se on noin 60 prosentin suuruusluokkaa.
Vähän yli 50 % tai alle 60 % on niitä ihmisiä, -
jotka pitävät itseään pikemminkin agnostikkoina, -
jotka uskovat, että jotain korkeampaa on olemassa, -
joku vaikuttaa meihin jossain, -
mutta heiltä puuttuu omat uskonnolliset tavat.
Ja miksi kutsun näitä ihmisiä omassa mielessäni kohderyhmäksi?
He suhtautuvat uskonasioihin pääsääntöisesti myönteisesti.
Jos otamme jonkin muun tilastollisen esimerkin, -
kuten moniko käy jouluna kirkossa, voidaan sanoa, -
ettei se kerro mitään. Itse olen toista mieltä.
Se kertoo paljon ihmisten mielenlaadusta.
Viron laulujuhlilla esiintyy 30 000 ja yleisöä tulee 100 000 henkeä.
Turha väittää, ettei laulukulttuuri kiinnosta heitä.
Kun yhtä moni tulee joulukirkkoon, he kyllä välittävät kirkosta.
Heillä on myönteinen asenne. On meidän työmme -
kaikissa Viron eri kirkoissa, jokaisen uskovan, -
mennä ja evankelioida tälle kohderyhmälle.
Tämä on kuin Luuk. 10, jossa Jeesus lähettää 70 opetuslasta -
ja antaa heille ohjeita.
Jos heitä ei oteta vastaan jossain, minne he menevät, -
heidän tulisi lähteä pois sieltä. Eli ateistien luota.
Ei ole mieltä tuhlata energiaa ateistien puhumiseen ympäri.
Jeesus kehottaa kuitenkin julistamaan heille evankeliumia.
Meidän tulee julistaa heillekin ja antaa Sanan tehdä työnsä.
Jeesus sanoo, että missä teidät otetaan hyvin vastaan -
ja missä on rauhan henki, nämä ihmiset ovat niitä, -
se kohderyhmä, jotka etsivät ja joiden mieli on avoin asialle.
Meidän tulee mennä heidän luo. - Sanoit alussa hyvin, -
että alussa, kun seurakunta alkoi toimia, -
Jeesus kävi opetuslasten kanssa synagogissa, ja heille tuli tarve -
kokoontua keskenään ja kirkko syntyi. Heillä oli tarve siihen.
Kun ihmisillä on tarve, he alkavat toimia sen mukaan.
Tänä päivänä meidän kirkossamme, -
kun meillä on isot keskiaikaiset kirkot, -
jossa on sunnuntaisin 3 tai 10, tai 20 tai jopa 30 ihmistä, -
kirkko tuntuu tyhjältä.
Mietit, että pitääkö meidän lähteä muualle ihmisten perässä.
Ihminen tulee kirkkoon, jos hänellä on tarve tulla.
Joku on puhunut evankelioinnin sankarista, -
joka kestää Jeesuksen nimessä, jos ketään ei tule, -
kyllä Jumala armossaan kasvattaa seurakuntaansa, -
hän toimii uskollisesti entiseen tapaan. Pitääkö näin toimia?
Kerron yhden esimerkin.
Meillä Virossa järjestetään aika ajoin vaaleja.
Vaalien aikaan eri puolueet, en mainitse ketään nimeltä, -
yrittävät aktiivisesti kalastella ihmisiä ja vaikuttaa heihin.
Muistan, miten eräs poliitikko sanoi, että ensimmäistä kertaa -
hän kiersi ovelta ovelle edellisten vaalien aikana.
Kaupungin korkea viranhaltija, joka muuten istuu työhuoneessaan.
Hän alkoi tehdä sitä, mitä Jeesus käski opetuslasten tehdä.
Kulkea ovelta ovelle.
Tuo poliitikko kertoi kulkeneensa ihan oikeasti -
Mustamäellä kerrostalosta toiseen, ovelta ovelle.
Mitä meidän pitäisi vielä tehdä, kun meidät on kutsuttu tähän?
Uskovina, pastoreina, lähetystyöntekijöinä ym. -
meidän pitäisi pystyä alkaa tehdä sitä, -
mitä Jeesus käski opetuslasten tehdä, kun antoi lähetyskäskyn.
Meidän täytyy siirtyä mukavuusalueemme ulkopuolelle.
Muttei niin, että hylkäämme kaiken vanhan.
Luterilaisia seurakuntia on joka puolella. Sillä on arvoa, -
kun eri laitokset lähtevät ja hylkäävät ihmiset kyliin.
Kaupat, koulut ja pankit suljetaan, -
pankkiautomaatit viedään pois ja apteekit suljetaan.
Ihmiset jäävät sinne. Onpa heitä kolme, viisi, -
kymmenen tai kolmekymmentä, kirkon pitää olla siellä.
Seurakunnissa pitää riittää voimaa ja organisointia -
lähettää työntekijöitä myös sinne, missä ihmisiä on paljon.
Rohkenen sanoa itseäni tai luterilaista kirkkoa kritisoiden, -
että kun olen sunnuntaina jossakin seurakunnassa, -
jossa käyn saarnaamassa tai vierailen arkkipiispana, -
näen kirkon edessä parkkipaikalla tyhjiä paikkoja.
Kun lähden eteenpäin ja kuljen kauppakeskuksen ohi, -
sen parkkipaikka on täynnä. Ihmiset viettävät aikaa siellä.
Kun sinne menevät eläkerahastojen ja televisiokanavien myyjät -
ja puhelinkauppiaat, miksi me emme mene sinne, -
missä ihmiset sunnuntaisin ovat? Meillä on suuri lähetyskenttä.
Olen unelmoinut, että meillä olisi ostoskeskuksessa koju, -
jossa olisi paikalla uskovia, myös muista seurakunnista, -
jotta ihmisten kanssa voisi puhua ja rukoilla.
Haluaisin puhua vielä yhdestä Lea Altnurmen tutkimuksesta.
Se on tehty kuluvana vuonna ja se on kvalitatiivinen tutkimus.
Se nosti esille kiintoisan termin "Kristuksen kysyntä".
Tämä tutkimus oli tehty virolaisten keskuudessa.
Siinä uskovaisina itseään piti vain 12-13 prosenttia.
Kristillisen kulttuurin Virossa tahtoi säilyttää -
noin 53-54 prosenttia.
Tämä on siis se ihmisryhmä, -
jolla on kysyntää Kristukselle.
Eli kristillisen kulttuurin halutaan säilyvän Virossa.
Meillä ei ole nyt aikaa keskustella tästä sen enempää, -
mutta nimitämme tätä termiä sijaisuskovaisuudeksi, -
kun odotetaan, että joku jossain pitää kirkon ovet auki, -
ja odotetaankin, että kirkon ovet olisivat auki, -
jotta me voimme mennä ostoskeskukseen.
Tiedämme ihmisten kaipuun kuulla Jumalan rakkaudesta.
Lähdemme heidän peräänsä, uskollisina kutsumuksellemme, -
ja julistamme missä he ovat. Jos he sanovat, etteivät tahdo, -
julistamme siitä huolimatta.
Luulen, että se, mitä ihmiset haluavat tai eivät halua, -
ei aina kuvastu ihmisen mielipiteissä.
En pidä oikeana sitäkään, -
että kirkko ottaisi aseman, jossa se monopolisoi totuutta -
ja tiputtelee sitä omien metodiensa mukaan valituille -
ja tietää paremmin kuin ihmiset itse.
Eikö meidän pidä varoa sitä, mitä ihmiset haluavat?
Kirkossa meidän pitäisi katsoa, mitä Jumala haluaa.
Meidän tehtävämme on julistaa Jumalan tahtoa ihmisten luona.
Ihmisillä on luonnollisesti oma vapaa tahto päättää -
haluaako hän seurata vai ei.
Mutta Jumalan hengellekin pitää jättää tilaa tehdä työtä.
Meidän tehtävämme on julistaa Jumalan sanaa, -
ja Jumalan henki tekee työtään. Tässä käy aivan samoin -
kuin tutussa kylväjän tarinassa.
Kaikki kylvetyt siemenet eivät ala kasvaa.
Se on tosiasia. Se on tavallinen kuva, eikä se saisi lannistaa.
Oleellista on se, mikä putoaa hyvään maahan, -
jotta se tuottaisi runsaan sadon. Jos emme kylvä lainkaan, -
emme ole enää kylväjiä. - Aivan totta.
Rinnastit asian Viron laulujuhliin, -
miten sadat tuhannet laulavat yhdessä tuttuja lauluja.
Laulujuhlat sopivat heidän tarinaansa.
He ymmärtävät, mitä laulujuhla merkitsee. Lapsetkin tietävät, -
että se on osa kansamme tarinaa. Samalla tavalla myös kirkko -
sopii ihmisten jokapäiväiseen kertomukseen -
ja he ymmärtävät sen olemassaolon.
Se, mikä ihmisten kertomuksesta puuttuu, -
on se, miten he itse sopivat kirkkoon -
ja miten kirkko on osa Raamattua.
Ihmiset tuntevat Raamatun huonosti.
Ja vaikka tiedettäisiinkin yksittäisiä kertomuksia, -
esim. tuhlaajapojan tarina ja jouluevankeliumi, -
alkua ja kertomuksen kokonaisuutta ei aina tunneta.
Sellainen tieto puuttuu.
Aivan totta. Ja tässä kohtaa -
kirkon on hankala tehdä enemmän kuin tähän mennessä.
Ei voi väittää, että kirkossa ei kerrota Raamatun kertomuksia -
eri tilaisuuksissa tai selitetä niitä -
tai etsitä totuutta.
Tässä kohtaa meidän on mietittävä, -
miten paljon kirkko tai uskovat voivat kertoa näitä kertomuksia -
seurakunnan ulkopuolella.
Tämä on asia, jossa olen aiemmin julkisuudessa ollut -
kriittinen Viron opetuskäytäntöjä kohtaan.
Raamatun kertomuksia ja Raamattua kirjallisuutena -
käsitellään Viron kouluissa varsin puutteellisesti.
Miten tätä voisi muuttaa? Se on suuri kysymys.
Muutama vuosi sitten -
olin Viron pienen kaupungin pormestarin kanssa -
erään ryhmän kanssa Italiassa.
Meillä oli vapaata, ja lähdimme katsomaan paikallista kirkkoa.
Pormestari tiesi, että olen pappi, -
ja kysyi osaisinko kertoa jotain kirkon monista taideteoksista.
Minulle se oli helppoa.
En tuntenut katolisen kirkon pyhimyksiä, -
mutta kaikki mikä liittyi Raamattuun, siitä osasin kertoa.
Pormestari, joka oli tuolloin noin viidenkymmen ikäinen -
ja oli ollut korkeissa viroissa maaherrana ja pormestarina, -
ei tiennyt niistä mitään. Miten tämä aukko täytetään?
Emme voi mennä kutsumatta kouluun tai päiväkotiin -
ja lukea Raamatun kertomuksia.
Uskovien, jotka on valittu päättäviin elimiin, -
joissa päätetään koulujen opetussuunnitelmista, -
on löydettävä mahdollisuus saada päättäjät ymmärtämään, -
että Raamatun kertomukset kuuluvat kulttuuriin ja kouluun.
Ilman tietoa ei voi valita.
Puhutaan valinnanvapaudesta -
ja meillä on uskonnonvapaus, mutta oikeasti niin ei ole, -
koska ihmisillä ei ole tietoa, jonka perusteella tehdä valinta.
Mielestäni kouluissa pitäisi opettaa Raamattua.
Uskonnonopetus on jo vähän toinen asia, -
mutta perustiedot pitäisi olla Raamatun kertomuksista.
Niiden lomaan mahtuu muutakin tietoa. - Luonnollisesti.
Seurakunnat voisivat tehdä jotain. Joskus me lähdemme -
heti liian syviin vesiin ja alamme ruotia Raamattua.
Raamatunlukupiiri kylän kirjastossa voisi riittää.
Lapsia voisi kutsua sinne.
Aikamme alkaa loppua, mutta mainitsen vielä yhden keinon.
Raamatun kertomuksia voi tehdä tutuksi näytelmillä.
Se ei vaadi suuria ennakkotietoja. - Keinoja on monia. - Niin on.
Kiitos sinulle, Urmas, ja kiitos kaikille katsojille.
Kanssasi oli minä, Annely Neame, Jaanin seurakunnan diakoni, -
ja arkkipiispa Urmas Viilma. Näkemiin!
Suomennos: Maria Peltokangas