VIRON PASTORIT AREENALLA
Hei! Olen Annely Neame, Jaanin seurakunnan diakoni.
Kanssani studiossa on kirkkomme arkkipiispa Urmas Viilma.
Tässä jaksossa keskustelemme lähetystyöstä.
Hei Urmas! - Hei!
Olen iloinen, kun suostuit kanssani tähän ohjelmaan.
Emme oikeastaan tunne toisiamme hirveän hyvin.
Olen ollut kauan pois Virosta.
Kun minä lähdin, sinä aloit opiskella teologiaa.
Etenit nopeasti kirkollisissa viroissa.
Kun palasin Viroon, sinusta tuli arkkipiispa.
Olet minua vähän nuorempi, ja olen seurannut sinua sivusta -
ja olen vaikuttunut siitä, -
miten vakavissasi suhtaudut ihmisten kasvuun -
ja kirkkoon kuulumiseen.
Haluan kysyä sinulta mitä lähetystyö on.
Kiitos esittelystä!
Jokaisen uskovan pitäisi olla valmis tarkkailuun.
Kun muut uskovat tarkkailevat, tilanne on omanlaisensa, -
ja kun sitä tekevät ei-uskovat, tilanne on toisenlainen.
Selvää on se, että meitä pidetään silmällä.
Vastatakseni kysymykseesi lähetystyöstä -
myös se, miten uskovat elävät, -
eivätkä vain papit ja pastorit tai aktiiviset seurakuntalaiset, -
vaan se, miten tavalliset uskovat elävät omaa arkeaan, -
on osa lähetystyötä.
Sanoisin, että se on hyvin tärkeä osa lähetystyötä.
He ovat malli, miten uskovat hoitavat velvollisuutensa, -
miten he suhtautuvat ei-uskoviin, -
millaista heidän arkensa on, -
elävätkö he Raamatun mukaan, -
tekevätkö he kuten saarnaavat. Kaikki tämä on lähetystyötä.
En ala nyt kertomaan lähetystyön määritelmää.
Nykypäivänä se tarkoittaa -
aktiivista evankeliointia, -
ja ihmisten johtamista esimerkin avulla totuuteen.
Ja totuus on se, että Kristus on Herramme.
Ei vain teoriassa, vaan jokaisen henkilökohtainen pelastaja.
Joitakin vuosia sitten -
Virossa järjestettiin lähetystyön festivaali, Toivon juhla.
Lapseni olivat silloin pieniä enkä ollut aktiivinen kirkossa.
Mieheni oli mukana monessa työryhmässä, minä olin kuorossa.
Työryhmät kokoontuivat usein ja siellä mietittiin, -
miten ihmisiä pitäisi kutsua tämän Toivon juhlan tilaisuuksiin.
Jokaisen piti kutsua ihmisiä ja tuoda joku mukanaan.
Mieleeni nousi kysymys miksi. Miksi, jos he eivät tahdo tulla?
Ihmiset eivät halua tulla, he eivät ymmärrä, -
että heidän pitäisi tulla. Kutsuni herättäisi vastustusta.
Mitä mieltä sinä olet? Miksi meidän pitäisi kutsua?
Syötän kysymyksen takaisin. Olen kyllä valmis vastaamaan.
Mutta mietihän kumpi on yksinkertaisempaa: -
julistaa ja puhua Kristuksesta tutuille tai perheenjäsenille, -
jotka eivät ole kuulleet Kristuksesta eivätkä halua, -
vai että sen tekee joku vähän neutraalimpi henkilö?
Vastaukseni olisi suurin piirtein sellainen, -
että ihmisten saaminen mukaan tällaiseen tapahtumaan, -
kun tämä festivaali oli, -
vahvistaa sitä, että se, mihin minä tai tuttu ihminen uskoo, -
hän ei ole yksin sen kanssa. Samoin uskovia on paljon, -
mikä luo hiukan neutraalimman tilanteen, -
kun joku muu kertoo samaa. - Se voi olla näin.
Kysyin tätä sinulta juuri siksi, -
koska sanoit, että myös elämämme on lähetystyötä, ei vain julistus.
Ihmiset seuraavat elämäämme.
Asun pienessä reilun tuhannen asukkaan kylässä.
Kaikki tuntevat toisensa hyvin. Kylä on erittäin aktiivinen.
Perheemme on aktiivisesti mukana yhteisössä.
Kaikki tietävät paljon toisistaan. Se on vähän erilainen kylä.
Tervehdimme toisiamme kadulla.
Tunnen kylästämme monia ihmisiä, -
jotka ovat aivan fantastisia.
He ovat ensimmäistä kertaa naimisissa, heillä on lapsia, -
lapset käyvät koulussa ja käyttäytyvät nätisti.
Yörauha alkaa klo 23 illalla, -
ja toisten nurmikolla rellestävät saavat nimensä paikallisuutisiin.
Sellainen kelpo kylä. Tiedän omalta kohdaltani, -
että kaikki elämässäni ei kestä taivaan valossa.
Kun sanomme, että teemme lähetystyötä omalla elämällämme -
ja olemme rehellisiä itsemme, Jumalan ja toisten edessä, -
tiedän tekeväni paljon virheitä.
Tiedän, että suutun ja etten anna anteeksi -
ja saatan valehdella jne.
Jokainen tuntee itsensä. Olen miettinyt sitä, -
että mitä toivoa ihmisillä on, jos minun pitäisi olla esimerkkinä?
Jumala on sen jo tehnyt katsoessaan syntisiä.
Pidän siitä, että toit esille sen, -
että uskovatkin ovat syntisiä. Kaikki ovat tehneet syntiä.
Uskovan elämä esimerkkinä tai elämä lähetystyönä -
pitäisi näkyä, ei vain silloin, kun kaikki on hyvin, -
vaan myös silloin, kun elämässä on ongelmia -
tai syntiin liittyviä asioita.
Miten uskova selviytyy näissä tilanteissa?
Miten hän ratkaisee ongelmia oman perheen kanssa, -
työpaikalla tai vaikka kotikylässä?
Sekin on esimerkkinä olemista.
Kun puhutaan lapsista, lapset oppivat perheessä, -
miten ongelmista selviää, kun he näkevät vanhempiensa -
ratkaisevan ongelmia. Kun vanhempi eksyy -
lapsi näkee, miten vanhempi reagoi ja tunnustaa virheensä.
Syntisinä ihmisinä tunnustamme syntimme -
ja etsimme pelastusta Kristuksesta.
Mielestäni tämä rehellinen kuva on hyvin tärkeä.
Eli kun uskovan ihmisen, -
joka tunnetaan julkisesti uskovana, -
kun hänen elämäänsä tulee jonkinlaisia ongelmia -
tai hän on tehnyt Raamatun valossa syntiä, -
kuinka hän toimii silloin?
Meidän ei pidä näyttää seurakunnasta aina sitä kaunista puolta.
Meidän tulee näyttää, että seurakunta ja Kristusta seuraavat -
ovat tavallisia ihmisiä. Se suhtautuminen, -
jota olen kohdannut toimiessani pappina, -
on että ihmiset tulevat, heillä on jokin tilanne ja tahtovat puhua.
He eivät ole rohjenneet tulla seurakuntaan, koska ovat niin syntisiä.
Kerron heille, että seurakunnassa kaikki ovat syntisiä.
Siksi me kirkossa käymmekin. Jeesus kutsuu kaikkia vaivattuja.
Hän sanoi, etteivät terveet tarvitse parantajaa vaan sairaat.
Synnitön ihminen, joka ei näe, että tarvitsemme Jumalan armoa -
ja Jeesusta muuttamaan meitä, ei kaiketi tarvitse Jumalaa.
Jotkut voivat tulla kirkkoon näyttäytymään, -
mutta he eivät tunne sydämessään tarvitsevansa sitä.
Heitäkin on. Mainitsemani Toivon festivaali -
oli paikka, jossa kysyin miksi minun pitää.
Tiesin jo lapsena, että minun tulee julistaa evankeliumia.
On ollut romanttisia aikoja, jolloin se on ollut helppoa.
Mutta kun ymmärtääkin ettei pärjää, -
että onkin kurja, syntinen ihminen, -
se voi olla vaikeampaa.
Tästä asiasta voisi kertoa monta kiinnostavaa tarinaa.
Tämä kysymys sai minut kuitenkin taas opiskelemaan teologiaa.
Olen asunut monissa paikoissa eri puolilla maailmaa -
ja työskennellyt monissa seurakunnissa.
Se on ollut suuri siunaus ja mahtava kokemus.
Kotona Virossa huomasin, etten ymmärrä paikallista kieltä.
En ymmärrä ihmisiä. Olen ammatiltani opettaja, -
opetan englantia ja ranskaa, -
joten tein helpon ratkaisun opetella paikallista kieltä.
En ole ollut paljon tekemisissä uskontososiologian kanssa, -
mutta sen välityksellä -
on mahdollista löytää helpommin vastauksia, -
mitä kieltä ihmiset puhuvat, millaisen sanoman he ymmärtävät.
Rohkenen väittää niin, -
ettei suurin osa ymmärrä, mitä kirkossa puhutaan.
Sanoit, että olet asunut eri puolilla maailmaa, -
ja palatessasi Viron ymmärsit, ettet puhu samaa kieltä.
Mitä ajattelit konkreettisesti?
Millaista kieltä tai kommunikointitasoa tarkoitit?
Tarkoitan nyt sitä, että olen taustaltani luterilainen.
Luterilainen kirkko on Virossa vapaan kansan kirkko, -
kansanomainen, kirkko, johon ihmiset perinteisesti kuuluvat.
Ihmiset tietävät ja tunnistavat luterilaisen kirkon.
Talo, jossa on torni, on kirkko.
Jos rakennus on toisenlainen, se herättää usein epäluuloja.
En ymmärtänyt, mitä ihmiset kuulevat kirkossa.
Tai miksi he eivät kuule sitä, mitä mielestämme kerromme heille.
Kun he kuulevat evankeliumin, mitä he kuulevat?
Yliopistossa opiskelemani uskontososiologian avulla -
olen päässyt näkemään ja kuulemaan, -
mitä ihmiset oikein kuulevat.
Jos evankeliumi on ilosanoma, -
mitä iloa se julistaa?
Kun sanomme uskovina kirkossa, että luemme evankeliumia -
tai julistamme ilosanomaa, mitä ilosanomaa julistamme?
Sen vuoksi ymmärsinkin, -
että on todella tärkeää opiskella raamattutieteitä -
ja puhua Raamatun kertomuksista. Ja tästä haluaisinkin nyt puhua.
Se kieli, jota minä en puhunut, -
oli yksinkertainen kieli Jeesuksen yksinkertaisesta evankeliumista.
Minulla on täysin erilainen kokemus lapsuudestani.
Tulen täysin ei-uskovasta perheestä, -
en käynyt lapsena kirkossa.
Eli minä kävin kirkossa todella vasta teini-ikäisenä, -
ja luonnollisesti kuulin siellä aivan erilaista kieltä, -
eli ne samat kysymykset, jotka otit esimerkeiksi: -
mitä evankeliumi tarkoittaa ja mikä se ilosanoma on.
Mutta nykyään virassani kirkossa, -
ja kun työskentelin seurakunnissa pappina, -
minulla oli helpompaa kielen suhteen.
Muistin vielä lapsuudessani ja perheessäni käytetyn kielen, -
mikä oli varsin kaukana kirkosta.
Koska en ollut lapsena tekemisissä kirkon kanssa, -
osasin puhua ihmisille, jotka olivat kirkon ulkopuolella.
Se, että meidän tulee oppia toistemme käyttämää kieltä, -
on selvä juttu, eikä vain lingvistisessä mielessä, -
vaan ymmärtämisen vuoksi ja toinen toistemme tasolla -
olemisen ja toimimisen vuoksi. Se on todella tärkeää.
Kirkon kannalta se on tärkeää. Jeesus toimi niin.
Hän meni ihmisten luo sinne, missä he olivat.
Kaupungin kaduille ja synagogiin, usein kuitenkin -
synagogan ulkopuolelle.
Ja siitä tulee seuraava haaste.
Se on taas se sama. Enää se ei haittaa minua.
Ei ainakaan niin akuutisti. Eli se sama kysymys, -
miksi heille pitää julistaa, kun he eivät halua.
He ovat onnellisia ja hyviä ja pärjäävät elämässä.
Mainitsin raamattutieteet.
Juuri tämän takia aloin tutkia Jumalan valtakunnan evankeliumia.
Tein graduni tästä aihepiiristä.
Se on pieni työ eikä sillä ole merkitystä tiedemaailmassa, -
mutta sillä on merkitystä ajatusmaailmani hahmottamiselle.
Tehdessäni sitä löysin jotain: -
evankeliumin, jossa kerrotaan miten Jeesus aloitti työnsä, -
niin kuin Markus kirjoitti siitä -
evankeliuminsa alussa, Mark. 1:15: -
"tehkää parannus ja uskokaa evankeliumi".
Parannus, usko ja evankeliumi. Nämä kolme sanaa.
Parannus on suunnan muuttamista.
Omasta tiestä luopuminen tarkoittaa -
ennen totuuksina pidetyistä asioista luopumista.
Usko on tie, jota pitkin kuljetaan.
Usko on pelastuksemme tie, kun uskomme Jeesukseen, -
Hänen kuninkuuteensa ja voimaansa. Sen kautta -
myös meille on annettu voima, niin kuin Jeesus sanoo.
Uskovana minulle on ollut tärkeää havaita, -
että meille kaikille uskoville on annettu voima.
Mutta koska meidät on kutsuttu julistamaan, meillä on voima.
Emme tee sitä vain huviksemme, se on käsky ja velvollisuus.
Se on Jumalan voima meidän sisimmässämme.
Miten sovitat tämän lähetystyön yhteyteen?
Tiedät, että parannuksen teko tuo muutoksen ihmisen elämään.
Miten aloitat? Ensin joutuu arvostelemaan ihmisen elämää, -
sanomaan, että hän elää väärin ja on synnin tiellä. - Aivan.
Miten lähestyä ihmisiä? Eli se sama kysymys: -
kun ihminen ei halua, mikä saa hänet haluamaan?
Millaisen sanoman tarvitsemme uskovina, kirkkona, -
jotta ihmiset haluaisivat tulla kanssamme Toivon juhlaan -
tai kirkkoon Tuomasmessuun tai muuhun jumalanpalvelukseen?
Mikä saisi heidät mukaan?
Parannus kuuluu ehdottomasti sanomaan. Meidän on muututtava.
Sen yhteydessä on vastattava myös kysymykseen miksi.
Mitä voittaa muuttumalla tai menettää, jos ei muutu?
Yksilökohtaisen uskovan kääntymisen -
tai ymmärtämisen korostaminen ihmisten elämässä -
auttaa ihmistä ymmärtämään, että hänen on tehtävä muutos.
Keskiverto ihminen ei ymmärrä, että hänen elämässään olisi vikaa.
Miksi tehdä parannus? Minkä tulisi muuttua hänen elämässään?
Tämä on käskyn ja evankeliumin tasapainon kysymys.
Voimme puhua vain käskystä ja pelotella ihmisiä -
puhumatta Jumalan armosta tai puhua vain Jumalan armosta -
ja suojella ihmisten siihen- astista elämää ja syntejä -
ja silti eksyttää ihmisiä. Lähetystyön kannalta on tärkeää -
avata uusi näkökulma, miksi ihmisen on muututtava.
Ihminen kokee henkilökohtaisen pelastumisen -
ja ymmärtää, että kuoleman jälkeen luvassa on parempaa.
Se voisi motivoida häntä.
Niin voisi, muttei ehkä ymmärrä, mitä pelastus tarkoittaa.
Esitit saman kysymyksen kuin minä alussa: miksi?
Miksi ihmisten pitäisi? Se on suurempi kysymys kuin tuntuu.
Esitit vielä toisenkin kysymyksen: -
miten pääsemme yli -
käskyn ja evankeliumin välisestä kuilusta?
Tämä on paikka, jossa saamme itse parannuksen -
ja nöyrtymisen kautta auttaa ihmisiä, joille julistamme.
Kun olemme vakuuttuneita, että Jumala on pelastajani, -
ja tiedämme, mistä Hän on pelastanut meidät, -
julistamme ja puhumme ihmisille kärsivällisesti, -
kunnes he ymmärtävät.
Onko tämä esimerkkinä olemista? - Kyllä.
Sinut on kutsuttu ja liitetty Jumalan sanan palvelijaksi -
Viron luterilaisen kirkon arkkipiispana, pääpaimenena, -
sinä olet ensisijaisesti se, joka omalla esimerkillään -
näyttää esimerkkiä kanssasi työskenteleville paimenille -
ja kutsuu ihmisiä parannukseen, sillä parannus alkaa meistä.
Meistä, jotka julistamme evankeliumia.
Ja siitä seurakuntalaiset tuntevat meidät -
ja voivat matkia meitä kuten lapset vanhempiaan.
Yksi kysymys tässä on areena, jolle astumme.
Arkkipiispana minulla on aivan toinen areena.
Usein se on julkinen media tai kirkon suuri tapahtuma.
Emme voi jakaa vastuuta muille pois itseltämme.
Kysymys ei koske vain pastoreista tai piispoista.
Kysymys koskee Jeesuksen jokaista seuraajaa, opetuslasta, -
joka joutuu tekemään tätä samaa julistustyötä -
ja levittämään kutsua parannukseen kaikkialla, -
olipa se oma kotikylä, kuten sinulla, -
tai kerrostalo, jossa ihmiset kohtaavat rappukäytävissä -
ja taloyhtiön kokouksissa. Tämä koskettaa koko kristikuntaa.
Olemme kaikki opetuslapsia ja kutsuttu julistamaan -
ja kalastamaan ihmisiä. Jeesus sanoi opetuslapsilleen, -
että he ovat ihmisten kalastajia. - Aivan niin.
Palaan kysymykseen miksi tulee julistaa.
Vein rukouksessa Jumalalle kysymyksen -
miksi täytyy julistaa, kun se on vaikeaa ja ihmiset eivät halua.
Se oli rukouskokemus, -
jossa koin fyysisesti, miten paljon Jumala rakastaa minua, -
olin kuin ilmestysvuorella. Olisin halunnut jäädä sinne.
Kaikki oli kuten piti. Mitään ei puuttunut tai ollut rikki.
Koin täydellisen rakkauden, kuten Jumala rakastaa meitä.
Kokemus kesti hetken.
Kun katselin ympärilleni, kaikki oli niin realistista, -
kaikkea sai kosketella ja tiesin koko ajan, -
missä olen, mitä kieltä puhun. Kaikki tuntui todelliselta -
ja lopulliselta. Minulla ei ollut mitään käsitystä siitä, -
että Jumala on olemassa tai että Hän rakasti minua.
Ymmärsin kuitenkin, että siinä on ero edelliseen.
En tiennyt, että Jumala rakastaa minua. Tämän tiedon vuoksi -
meidän pitääkin julistaa, että Jumala rakastaa meitä.
Sen vuoksi minä julistan. - Ja sen vuoksi emme voi pitää -
tätä suurta aarretta itsellämme. Meidän on jaettava se.
Jumala rakastaa meitä, ja me rakastamme Jumalaa -
ja lähimmäisiä, joille haluamme kertoa tämän sanoman.
Vielä tarkempi vastaus on, että julistan sen vuoksi, -
koska ihmiset eivät tiedä, että rakastan heitä.
Aikamme päättyy nyt.
Katsojille tiedoksi, että jatkamme keskustelua -
seuraavassa jaksossa. Kiitos seurasta, olkaa siunatut!
Suomennos: Maria Peltokangas