VIRON PASTORIT AREENALLA Aare Tamm ja Erki Tamm 2/2
Tervetuloa seuraamaan ohjelmaamme.
Olen Erki Tamm, ja iloisin mielin saan olla tässä lähetyksessä -
yhdessä isäni Aare Tammen kanssa.
Viimeksi puhuimme kypsymisestämme -
elämää ja palvelemista varten.
Ehdimme siihen kuinka päädyimme ensimmäiseen seurakuntaasi, -
joka sijaitsi Sadalassa, Jõgevan ja Mustveen välissä.
Kertoisitko, miltä pastorina olo tuntui verrattuna nykyaikaan.
Mikä siinä oli erilaista?
On vuosi 1971. Viro kuului suureen Neuvostoliittoon, -
jota johti legendaarinen mies nimeltä Breznev, -
paksuin kulmakarvoin varustettu valtiomies.
Miltä tuntui toimia pienen seurakunnan paimenena?
Alussa en osannut edes kuvitella, minkälaista se voisi olla.
Tunsin sen olevan Jumalan minulle antama kutsumus ja -
Jumalan minulle antama osa, joka ei ollut ihmisistä lähtöisin.
Toki ihmiset olivat avainrooleissa.
Työ alkoi elokuussa - ja 12.11., eli syntymäpäivänäni, muutimme sinne.
Joulupyhinä pidin ensimmäisen suuremman jumalanpalvelukseni.
Painatin laulujen sanat -
sekä kirjoitin hyvän, sana sanalta mietityn saarnan.
Kansan kokoonnuttua kirkkoon ja minun kiivettyäni saarnatuoliin, -
katkaistiin kirkosta sähköt! Neuvostoaikana kaupoissa myytiin -
kynttilöitä uudeksi vuodeksi, mutta ei vielä joulun aikaan.
Laulutkin olivat paperilla, mutta enhän minä niitä ulkoa osannut...
Suurten vaikeuksien saattelemana saimme kokouksen pidettyä.
Jostakin löytyneet pienet kynttilänpätkät sytytettiin...
Sitten edettiin ulkomuistista ja ilman mitään konseptia.
Kun kokouksen viimeinen aamen oli sanottu, valot sytytettiin jälleen.
Sellaisia yllätyksiä tuli.
Palautan silti mieleesi sen, että -
mitä lauluihin tulee, oli puolisosi vierelläsi tukemassa sinua.
Kyllä - hän osasi laulut ja pelasti tilanteen.
Hän oli hyvä laulaja - myöhemmin hän toimi siellä kuoronjohtajana.
Minun päässäni ei lauluja vielä ollut, mutta äitisi pelasti.
Joku on kysynyt, miksi puhumme yksikössä: minä lähdin, minä tein..
Mutta et lähtenyt täysin yksin ensimmäiseen seurakuntaasi.
Olin jo 3-vuotias, ja esitin -
kovaäänisesti mielipiteeni siitä, etten halunnut muuttaa mukana.
Lisäksi minulla oli 1,5 vuotta nuorempi sisko....
Miten pääsit äidin kanssa yhteisymmärrykseen muutosta?
Vai etsittekö Jumalan tahtoa yhdessä?
Hän suostui ja oli kanssani samaa mieltä, mutta myöhemmin -
hän kertoi tunteneensa, että oli astumassa "mustaan aukkoon".
Hän osasi pelätä, minä en - joten ehkä lähdin tähän tyhmän rohkeasti.
Pelko oli inhimillistä, mutta kyse oli Jumalan johdatuksesta.
Siksi en pelännyt, vaikka äitisi puhuikin "mustasta aukosta".
Ilman hänen suurta apuaan, ei mikään olisi sujunut niin hyvin.
Ja hän tukee edelleen! Jopa tänä aamuna sain häneltä tärkeän ohjeen.
Jos minun pitää kertoa siitä kuinka tulin uskoon, -
tulee minun puhua ainoastaan Jumalasta ja Herrasta!
Kun äitini vietiin junalla pois, -
olin 13-vuotias - vanhat, pieneksi jääneet vaatteet päällä, -
kengistäkin paistoivat varpaat!
Äiti sanoi: "Aare - en voi enää mitenkään sinua auttaa, mutta -
jätän sinut suuren Jumalan käsiin!
Ja näin on ollut tähän päivään saakka, sillä -
rukouksen voima on väkevämpi kuin ihminen osaa edes kuvitella.
Jumala on kantanut minua tähän päivään asti.
Ja ihmeen hyvä puolisonikin on Jumalan minulle antama lahja!
En olisi kuka olen - ilman hyvää auttajaani ja puolisoani Tiiua.
Mielenkiintoista, että otit puheeksi äitisi esirukouksen.
Tapasin eräissä hautajaisissa -
henkilön joka tunsi sinun äitisi, jota minä en ole koskaan nähnyt.
Kyse oli siis isoäidistäni.
Hän kertoi äitisi rukoilleen puolestasi tosi paljon.
Ottaen huomioon sen, mitä tämän jakson katsojat eivät tiedä, -
eli erittäin vaikeat vaiheesi murrosikäisestä 26-vuotiaaksi...
vaikean ja sekavan elämäsi...
Monet kysyivät: "Miksi rukoilet Aaren puolesta noin paljon, -
vaikka hän on niin kiltti poika?"
Eli Jumala näytti hänelle jotakin, minkä vuoksi hänen tuli -
taistella Jumalan edessä myös tulevaisuutesi puolesta.
Mutta emme lähde palvelutehtävään yksin, vaan perheemme kanssa.
Kaikki eivät huomioi sitä, eikä Jumalan johdatusta etsitä yhdessä.
Asia ei kosketa vain pastoreita, vaan myös heidän perheitään.
Mutta kun minä vuorostani mietin omaa tarinaani, niin -
sotaväen jälkeen jo tiesin haluavani seurata kutsumusta -
sinun ja isoisieni jalanjäljissä.
Elettiin neuvostoajan loppua vuonna 1989, laulava vallankumous -
oli vyörynyt yli Viron, ja alkunsa sai pappisseminaari, -
johon minäkin pääsin valmistuakseni sieltä 4 vuoden kuluttua.
Se oli myös sisäistä etsikkoaikaa.
Yksi asia on kasvaa kristillisessä kodissa ja sen arvojen keskellä.
Toinen asia on etsiä Jumalaa.
Vuonna 1993 Riinan kanssa... olimme siis tosi nuoria, -
hän oli 22- ja minä 24-vuotias.
Hän oli ollut kristittynä vasta pari vuotta.
Puhuimme myöhemmin siitä, että olin olemassa kaikkia muita varten.
Vaimon opetuslapseutus unohtui, eli apuni hänen uskossa kasvamiselleen.
Luulin sen riittävän että olimme, ja kävimme seurakunnassa yhdessä.
Unohdamme välillä ne meille kaikkein lähimmät ihmiset -
ja heidän opetuslapseuttamisensa, josta nykyään puhutaan paljon.
Siihen aikaan ei käytetty samaa terminologiaa. Puhuttiin -
auttamisesta uskossa kasvamiseen tai esikuvana olemisesta....
Muistan, kuinka minut kutsuttiin Kärdlaan pastoriksi.
Sen aikainen pastori Ado Kaups lähetti minulle -
kirjeen, joka on vieläkin tallessa.
Puhuimme Riinan kanssa. Hän ei ollut ikinä käynyt Hiidenmaalla, -
joten ehkä se hänestäkin tuntui mainitsemaltasi "mustalta aukolta".
Jälkikäteen ajatellen sitä voi ihastella Jumalan huolenpitoa, -
yhtään unohtamatta nuoruuden rohkeuttakaan!
Vanhemmiten asioita jää tekemättä muututtuamme liian laskelmoiviksi.
Kerrohan isä hieman 70-luvun Sadalan seurakunnasta.
Miltä seurakuntaelämä näytti?
Haluan ensin tässä välissä puhua toisesta asiasta.
Jumala suhtautuu meidän rukouksiimme vakavasti!
Jumala otti tosissaan vastaan yöllä 20.01.1966 esittämäni rukouksen.
Toki käväisin vielä "yhdellä ja toisella puolella ojaa" - mutta -
joku ohjasi oikeaan suuntaan navigaattorin tavoin -
palauttaen aina oikealle tielle.
Oli puhe äitini esirukouksista. Voihan olla, että myös ne ovat -
suojelleet ja kantaneet minua.
En voi mistään saavutuksista kehua itseäni - kaikki on Jumalan armoa.
Kiitos puolison, olemme tehneet aina kaiken perheen kanssa yhdessä.
Lapset ovat olleet mukana, vaikka 6:n lapsen määrää onkin ihmetelty.
6 lasta - sopivan kokoinen perhe. Kerran mennessämme kylään, -
oven takaa kuului puhetta: "Tammet tulevat" ja kysymys "kaikkiko?"
Näin suuri perhe, mutta tämä suurperhe on ollut suuri siunaus!
Ilman tätä olisi hengellinen työmme ollut paljon vaatimattomampaa.
Mitä, jos työsi esim. Luualla tai Kiviõlissä olisi jäänyt tekemättä..
Työ nuorten parissa, ja sen jälkeen vielä Ridalassakin, jossa -
työskentelit narkomaanien kanssa. Se oli nuorelta mieheltä rohkeaa.
Mutta isä, kertoisitko hieman -
alkuvaiheistasi Sadalassa, eli uusille urille siirtymisestä.
Tiedämme miten nykyiset seurakunnat toimivat, mutta -
minkälaista oli toiminta silloin?
Näen pianon takana istuvan 1,5-vuotiaan tyttären -
pianoa pimputtamassa. Nykyään hän osaa soittaa pianoa loistavasti!
Sinä pidit hänelle puheita -
jakkaralla seisten ja nurin päin olevasta Raamatusta.
Muistan myös, kuinka jaoit teille jonkinlaisia rukousvuoroja.
En tiedä mitä niillä tarkoitit, ja tuskin muistat enää itsekään.
Sadalassa vietimme vuosipäivää, -
johon laulamaan kutsuimme Kohilan seurakunnan kuoroineen.
Esityksen ja kokouksen jälkeen, väki alkoi poistua.
Mutta heti tienristeyksessä oli vastassa miliisi, jonka mielestä -
bussissa oli 6 ihmistä liikaa, ja näiden tuli astua bussista alas.
Tästä ärsyyntynyt kuljettaja ohjasi bussin T-risteyksessä suoraan -
eteenpäin ja jonkun pihaan. Ehkä miliisiä ei ollut mukava kohdata...
Muuta vastaavaa en muista.
Aloittaessani työni Sadalassa, oli seurakunnassa 43 jäsentä, -
joista 9 oli vaikuttavia puheita pitäviä veljiä.
Vanhuksia oli paljon, joten 5 vuodessa hautajaisiakin pidettiin.
Lähtiessämme, jäsenmäärä oli samoin 43, -
mutta he olivat nuorempia.
Yhteiskunnassa oli usko poljettu maan rakoon, ja nuorten -
osallistuminen seurakuntatyöhön pyrittiin estämään kaikin tavoin.
Mitä keinoja käyttäen ihmiset saatiin tutustumaan Jumalaan?
Keinoja oli erilaisia...
Järjestimme tilaisuuksia, joissa oli huippulaulajia ja -puhujia.
Evankeliseen iltaan saattoi osallistua 75 ihmistä, joista -
25 oli seurakuntamme jäseniä. Eli 50 tuli seurakunnan ulkopuolelta.
Evankelisiin tilaisuuksiin tultiin, ja ne herättivät mielenkiintoa.
Moniko tuli uskoon - on eri asia, mutta he tulivat ja kuuntelivat.
Sadala oli mielenkiintoinen paikka.
Missä määrin henkilökohtainen yhteys ihmisiin vaikutti?
Varmasti vaikutti. Äiti otti teidät mukaansa ja vei laulamaan.
Tälläkin hetkellä eräs Haapsalussa työskentelevä lääkäri muistaa, -
kuinka äiti Sadalassa kävi kahden lapsensa kanssa laulamassa.
Ihmisten kodeissako? - Kyllä.
En tiedä kuinka usein te lauloitte, sillä itse en ollut mukana.
Tämä lääkäri muisteli, että käydessään korkeakoulua, -
hänen äitinsä luona kävi vaimoni Tiiu ja lapset laulamassa joululauluja.
On mielenkiintoista, kuinka -
Jumala eri aikakausina tavoittaa ihmiset eri keinoja käyttäen -
ja puhuttelee ihmisiä myös monin tavoin ja eri lailla.
Kun v. 1993 aloitin työt Kärdlan seurakunnan paimenena, -
etsin itsekin keinoja, -
joita käyttäen Jumalan puhe välittyisi ihmisille.
Elettiin valveutunutta aikaa.
Kiinnostus hengellisiin asioihin oli hiipumassa, koska ihmisten -
hengellistä nälkää oli tyydytetty jo 80- ja 90-lukujen taitteessa, -
jolloin pyhäkoululapsia oli jopa seurakuntien jäseniä enemmän.
Lapsille haluttiin antaa tietoa hengellisistä asioista, koska -
itse ei oltu sitä aikanaan saatu.
Kun mietin myöhempiäkin aikoja ja sitä, tullaanko -
rukoushuoneeseen tai kirkkoon kiinnostuksesta sitä kohtaan, -
mitä kirkon sisällä tapahtuu, niin sitä ei juurikaan ole ollut.
90-luvulta tähän hetkeen... No, tänään on todella eri olosuhteet.
Kerroit, että johonkin rukoushuoneeseen tuli kymmenet -
kylän ihmiset katsomaan, kuka sinne tuli puhumaan tai laulamaan..
Nykyään on laulua ja puhetta joka puolella - tässä ohjelmassakin, -
eikä sitä kuullakseen tarvitse poistua mihinkään.
- Se on kovin erilaista. - Kyllä, ja työmenetelmät samoin.
Silloin aiemmin, suosittuja olivat evankeliointiviikot, -
jonne kokoontui paljot ihmiset ja myös vieraat, sillä -
he halusivat nähdä uutta. Asia oli ehkä sama, mutta puhuja uusi.
Evankeliointiviikot toimivat hyvin.
Virossa oli hyviä evankelistoja, joita kutsuttiin puhumaan.
Mekin kävimme heitä kuulemassa.
Nyt on tärkeätä kertoa katsojille, mitä ne evankeliointiviikot olivat.
Evankeliointiviikolle kutsuttiin ulkopuolinen, -
evankelioimisen lahjan tai sanoman kanssa varustettu veli.
Aina oli myös laulajia, joilla saattoi lisäksi olla mukanaan -
omat orkesterit. Eli musiikkia oli enemmän, ja puheita yleensä kaksi.
Puhut siis viikon kestävästä evankeliointiviikosta, joka -
kesti maanantaista sunnuntaihin, ja jonka aikana oli joka ilta kokous.
Lapsuudesta muistan, että viikko pidettiin keväisin ja syksyisin.
Minulla on muisto ajalta, jolloin perheemme oli jo siirtynyt -
Sadalasta seuraavaan palveluspaikkaasi eli -
Kiviõliin, Kohtlajärven lähelle.
Muistan lapsuudesta siellä käyneitä pastoreita nimeltä: -
oli mm. pastorit Arvo Kajaste ja Paldor Teekel...
He kävivät keväällä, ja käskivät minun syksyksi opetella -
Aaronin siunauksen ja Isä meidän -rukouksen.
He antoivat tämän tehtävän ihan huumorimielellä, mutta -
minä valmistauduin tosissani heidän syksyiseen jälleennäkemiseensä.
Mieleeni tulee vielä yksi asia, joka syntyy seurakunnissa -
pidettävien tilaisuuksien aikaan kodeissa, -
ja myös pastoreiden kodeissa.
On hienoa voida osallistua tähän, eli minulle oli poikana tärkeätä -
saada iltaisin mahdollisuus istua vierailevien ja -
kunnianarvoisten veljien kanssa saman pöydän ääressä.
Pikkutakit oli heitetty syrjään, -
eikä enää oltu niin virallisia.
Sitten alkoi tarinankerronta. Lapsista oli mukavaa -
kuunnella tarinoita näiden veljien elämästä ja eri sattumuksista...
Voisi puhua itsensä lähelle päästämisestä tai avautumisesta...
Lapsille se oli erittäin tärkeätä.
Tosin kaikki veljet eivät olleet samalla tavalla lasten mieleen.
Toisia oli mukavaa tavata kotona.
Kuulehan isä. Haluaisin jutella vielä yhdestä ajanjaksosta.
Puhuit siitä jo vähän - eli tarkoitan palvelusaikaa Kiviõlissä.
Kiviõlin seurakunnassa oli paljon ihmisiä eri kansallisuuksista.
Se teema on ajankohtainen tänäänkin.
Kiviõlissä kansallisuuksia oli 6, ja siksi sunnuntaisin pidettiin -
5 jumalanpalvelusta: 2 viron-, 2 saksan- ja 1 venäjänkielellä.
Maanantaisin pidettiin yhteinen jumalanpalvelus, jonka ansioista -
sain hyvää kokemusta yhden kielen kääntämisestä toiseen kieleen...
Välillä minun piti osallistua myös eri kansallisuuksien kokouksiin.
Minä olin pastori, toisia voitiin kutsua nimikkeellä "työnjohtaja".
Ongelman sattuessa, minun tuli osata murtaa leipä muillakin kielillä.
Olimme yhtä perhettä. Joskus oltiin erimielisiä, mutta ratkaisu löytyi.
Ja jotenkin... Pidin kovasti siitä monikasvoisesta perheestä!
Nuorten työtä teitte eniten saksan- ja vironkielisten kanssa, luulisin.
Virolaiset ja saksalaiset nuoret viihtyivät hyvin keskenään.
Katsojille on hyvä selvittää, mistä saksalaiset tulivat...
He olivat ns. Volgan saksalaisia, -
jotka olivat tulleet Baltiaan eri puolilta Venäjää.
Täältä käsin heille avautui 80-luvun lopulla -
mahdollisuus palata Länsi-Saksaan.
Minulle se aika oli hengellistä kypsymistäni ajatellen tosi tärkeä.
Aloimme tehdä nuorisotyötä. Tosin oli aikoja, jolloin -
siihen ei ollut virallista lupaa.
En silti muista meidän pelänneen, eikä meitä siitä kiellettykään...
Meillä oli oma pieni bändi, jossa minä soitin bassokitaraa.
Lauloimme mm. raamattupäivillä.
Saimme esiintyä hieman vaatimattomammissa puitteissa, -
sillä esim. Olevisten seurakunnassa esiintyi meitä menestyneemmät.
Mutta... olen ajatellut, että -
Minä en osannut saksankieltä, ja enemmistö puhui venäjää...
Sain kasvaa monikansallisessa piirissä, ja se oli tosi hienoa!
Sait esimakua nuorisotyöstä, jota jatkoit sitten Luuassa.
Mainitset Luuan. Se oli koulu, -
jossa opiskelin metsätaloutta.
Monet tulivat siellä uskoon, ja näiden uskoontulleiden poikien kanssa -
kävimme monissa seurakunnissa todistamassa uskosta.
Näin ohjelman lopussa, haluaisin vielä tehdä takaisin katsauksen.
Sinä palvelit Kiviõlissä 12 vuotta, minä palasin Kärdlasta mantereelle.
Aloittaessani täällä, meillä oli 4 saarella syntynyttä tytärtä.
Kun mietit eri seurakunnissa viettämiäsi palvelusvuosia, -
niin mistä tunnet kiitollisuutta eniten?
Puhuit jo siitä, miten rukous on vaikuttanut omaan elämääsi, -
mutta mikä oli vaikutus seurakuntatyöhön?
Viittaan taas äitini rukoukseen eli siihen, kuinka hän -
luovutti minut Jumalan käsiin. Jumala on kantanut tähän päivään.
Minä itse olen pieni ja vähäinen.
Jumala on uskollisesti kuunnellut äitini rukouksia puolestani, -
ja ehkä Hän on kuullut myös isovanhempieni rukoukset.
Kaikki tämä selviää vielä joskus.
Olen onnellinen siitä, että kaikki 6 lastani palvelevat uskossa, -
ja 17 lastenlastani jatkavat siitä...
On ollut hyvä saada kasvaa ja etsiä Jumalaa yhdessä -
vailla valmiita vastauksia.
Olen iloinen siitä, ettet sinäkään tarjonnut valmiita vastauksia, -
vaan annoit minun etsiä Jumalaa ja ratkaisuja palvelemiseen.
Ja olen aina tiennyt, että sinä ja äiti olette olemassa!
Nyt kun itsekin olen jo vanhempi, on kanssasi erityisen hyvä olla.
On ollut hyvä olla yhdessä tässä ohjelmassa, ja -
hyvä saada kiittää myös katsojia tässä lähetyksemme lopussa.
Minä olen Erki Tamm, ja kanssani tänään keskusteli Aare Tamm.
Päästäkää Jumala lähellenne, ja -
antakaa Hänen hyvyytensä näkyä elämässänne.
Seurakunnissa olemme tottuneet siihen, että kerätään myös kolehti.
Kutsun teitäkin hyvät katsojat, -
tukemaan TV7:n ohjelmatuotantoa. Kiitos teille!
Suomennos: Irene Tarkka