VIRON PASTORIT AREENALLA Aare Tamm ja Erki Tamm 1/2
Tervetuloa ohjelmamme pariin. Tänään minulla on suuri ilo -
toivottaa tervetulleeksi isäni, Aare Tamm - ja minä olen Erki Tamm.
Sanomme pastoreiden olevan areenalla, vaikka -
yleensä areenat ovat enemmän taisteluja ja kilpailuja varten.
Mutta siellä voi olla myös rinta rinnan - ja kokea jotain yhdessä.
Suuren osan elämästäsi olet palvellut pastorina, ja minä -
olen sitä jatkamassa. Tuntuu, kuin olisimme esiintymislavalla -
yhdessä kertomassa kumpikin omasta elämästämme.
Jospa puhuisimme rinnakkaisista ajoista siten, että -
sinä kerrot ensin omasta ajastasi ja minä jatkan sitten siitä...
Meille on annettu näin hieno mahdollisuus, -
jonka toivon olevan siunaukseksi katsojillemme, -
ja toivottavasti myös itsellemme.
On jännittävää muistella menneitä, jotta näkisi tulevat ajat paremmin.
Muistatko isä, milloin oli se ihan ensimmäinen kerta, -
jolloin ajattelit mahdollisuutta ryhtyä seurakunnan pastoriksi?
Vaikea kysymys, johon pitäisi olla kaunis ja ympäripyöreä vastaus.
Sitä ei ole, sillä kaikki perustui minulle tehtyyn ehdotukseen.
Mutta ennen sitä oli tapahtunut jo vaikka mitä, -
sillä olit siinä vaiheessa 27-vuotias.
Kertoisitko hieman taustastasi... Mistä tulet, eli -
toisin sanoen - missä valmistuit tätä palvelutehtävää varten?
Valmistumisesta kertominen on aloitettava jo ihan lapsuudesta.
Synnyin v. 1939, ja melko pian sen jälkeen syttyi sota.
Sota vaikutti tietyllä tavalla, -
sillä tappavat pommitukset herättivät suurta pelkoa.
Maa järisi ja vavahteli, ja -
kamalinta oli pommien vinkuva ääni ennen niiden räjähtämistä.
Tästä kaikesta tuli outo pelko sisimpään, jonka vuoksi -
jäin pelkäämään mm. pimeätä.
Äitini kuoli ollessani 13-vuotias.
Kirkon ulko-oven avaamiseksi oli avain, mutta sisäoven ei.
Kirstu oli saatava kirkkoon, joten isä lähti hakemaan avainta.
Jäin yksin pimeään äidin kirstun kanssa. Siinä paikassa -
leikattiin elämästäni pois pelko, enkä tuntenut sitä enää koskaan.
Kaikki muutkin lapsuuden pelot katosivat samalla.
Kerron taustoista vielä sen, että -
molemmat äitini puoleiset isovanhempani olivat uskovaisia.
Isän vanhemmat olivat näyttelijöitä.
Lapsuudesta alkaen kuulin -
Jumalan sanaa niin rukoushuoneessa, kuin kotonakin.
Voi sanoa, että tavallaan vartuin Raamatun lehtien välissä.
Mielenkiintoista on se, että vaikka kasvoin siitä ulos ja ohi -
jäi lapsuudesta sisimpääni Jumalan pelko.
Jumalan pelko pysyi silloinkin, kun muuten etäännyin Jumalasta.
Minun lapsuuteni oli tässä mielessä täysin erilainen.
Synnyin v. 1968, -
jolloin elettiin rauhan aikaa.
Aina välillä pidettiin siviilipuolustusharjoituksia, ja -
kerrottiin amerikkalaisten haluavan tuhota meidät atomipommilla, -
mutta pelkoa se ei synnyttänyt.
Koti - olet osa sitä - eli sinä, äiti ja isovanhemmat...
Kaikki olitte Jumalaa rakastavia ihmisiä, joten -
minun lapsuuteni ja valmistumisprosessini sisälsivät -
vähemmän mitään dramaattista.
Olet tässä katsojienkin nähtävänä, mutta kertoisitko myös isästäsi.
Kävitte Tõrvan tai Tapan rukoushuoneessa yhdessä. - Tapan.
Minkälainen kuva sinulle muodostui Jumalasta?
Miten tiedostit ja käsitit Jumalan?
Minulla oli Jumalasta jotenkin vihaisen isännän kuva.
Johtuiko se lapsuuden peloista, en tiedä. Mutta pidin Häntä vihaisena.
Tunsin eräänlaista uhkaa tehdessäni jotakin huonosti ja -
pelkoa monissa muissa asioissa.
Dramaattiseksi lapsuuteni teki äitini sairaus, -
joka käänsi asiat päälaelleen. Äidin vielä eläessä, kaikki oli hyvin.
Oli äiti, jonka luokse mennä - ja kodin ilmapiirikin oli ihan muuta.
Äitini kuollessa v. 1953 olin 13-vuotias poika.
Tämän jälkeen elämä vaikeutui.
Ja tiedän, että veljesi kuoli sodan aikana jo ennen tuota.
Tuonlaista läheisten menettämisestä johtuvaa surua ja turvattomuutta -
oli sinun lapsuudessasi enemmän. Minun ikäpolvellani sitä -
ei enää ollut, tai ainakin se oli toisenlaista...
Veljeni kuoli v. 1946 eli sodan jo päätyttyä - hän oli 4-vuotias.
Siihen ei liittynyt mitään pelkoa eikä suurta tragediaakaan.
Hän kuoli isän käsivarsille, jonka jälkeen isä laittoi hänet sänkyyn.
Itse menin eteiseen, jossa täysin selvästi kuulin, -
kuinka veljeni kutsui minua nimeltä vain hänelle ominaisella tavallaan.
Hän oli kuollut, ja silti kuulin...
Varsinaista suruaikaa ei tämän jälkeen ollut.
Lapsena uskoin ja toivoin vielä -
pääseväni taivaan valtakuntaan, jossa kohtaisin myös veljeni.
Mielenkiintoisia nämä lapsuuden kokemukset...
Minun lapsuudessani sisareni oli erittäin vakavasti sairaana.
Kaikki rukoilimme hänen puolestaan, ja meitä lapsiahan oli yhteensä 6.
Rukoilimme kaikille terveyttä, ja -
etsimme Jumalan ratkaisuja keskellä jokapäiväistä arkea.
Aloitit työsi pastorina minun ollessani 3-vuotias, mutta -
usko ei jäänyt rukoushuoneen tai kirkon seinien sisäpuolelle, -
vaan uskoa riitti myös arjen keskelle.
Muistellessani lapsuuttamme on pakko todeta, että -
sinulta ja äidiltä puuttui tietynlainen johdonmukaisuus.
Meillä ei ollut jokailtaista rukous- tai raamatunlukuhetkeä, -
kuten jotkut muut ovat kertoneet kodeissaan olleen.
Silti nämä asiat olivat punoutuneet luonnolliseksi osaksi elämäämme.
Joistakin tilanteista selvisimme yhdessä rukoillen ja taistellen...
Miten asia oli sinun lapsuudessasi?
Yritän avata asioita siksi, että lasten kasvatus mietityttää monia.
Minkälainen prosessi se on, ja mitkä keinot olisivat hyviä?
Voi myös esiintyä pelkoa liian ankarasta lasten kasvattamisesta.
Kuinka lapselle saadaan kosketus elävään uskoon ja Jumalaan?
Miten teidän kotonanne oli? - No meillä ei rukoiltu yhdessä.
Mutta isä heräsi joka aamu klo 4 kopioidakseen Raamattunsa käsin.
Hän pelkäsi Raamatun hajoavan, eikä uutta olisi siihen aikaan saanut.
Hän ahkeroi ja rukoili, mutta mitään yhteisrukouksia en muista.
Sen sijaan kävimme jatkuvasti Tapan rukoushuoneessa, -
jossa sattui joskus koomisiakin asioita.
Kun välillä piti polvistua, -
pienenä sitä heittäytyi makuulle, josta muut auttoivat polvistumaan!
Sellaista se oli...mutta -
uskon rukoushuoneessa saaneeni -
suurimman osan hengellisestä vakaumuksestani ja arvoistani.
Entä rukoilitko oman kääntymisesi puolesta jo lapsuudessa?
Kyllä. Teini-ikäisenä rukoilin yhdessä erään koulukaverini kanssa.
Meillä oli luja henkinen tahto heti aloittaa uskovaisen elämä.
Ja niin tapahtuikin! Elimme sitä elämää kokonaista 3-4 päivää.
Tiesivätkö myös vanhempasi tästä? - He eivät tienneet mitään.
Rukoushuoneessa tiedettiin, koska siihen liittyi myös esirukousta.
Mutta pojat, poikien leikit -
ja muut poikien jutut sekä arvot vetivät puoleensa.
Matkalla rukoushuoneeseen, -
en silloin lapsena halunnut kulkea yhdessä isän ja äitipuolen kanssa.
Vahdin, ettei kukaan vaan näkisi minua - ja sitten livahdin sisään.
Jonkun nähdessä minut, ohitin häpeästä koko rukoushuoneen.
Tiedät, kuinka rukoilimme yhdessä minun ollessani 7-vuotias.
Päätin silloin ensimmäistä kertaa luovuttaa elämäni Jumalalle.
Yritän nyt miettiä, miten se poikkesi sinun kokemuksestasi...
Ehkä minulla oli vähemmän kotiseinien ulkopuolista elämää.
Perheemme oli melko suuri, ja yhdessä kävimme rukoushuoneessa -
ja kylässä toisten uskovien perheiden ja lasten luona.
Näistä johtuen ei syntynyt mitään -
erillistä pikkupojan tai teinin elämää vain omien ystävien kanssa.
Lapsuutemme ja lapsuudenkotimme olivat mielestäni hyvin erilaiset.
Kotona enimmäkseen hiljaa ollut isäni ei ollut mikään juttumies.
Hän puhui kotona erittäin harvoin.
Saarnatuolissa hän kyllä puhui, mutta kotona harvoin.
Äidin kanssa hän jutteli tarpeen mukaan, -
eikä muita keskusteluja juuri käyty, paitsi minun tehtyäni jotakin pahaa.
Tuo on mielenkiintoista, sillä -
sinunkin kanssasi keskustelu on lisääntynyt vasta nyt myöhemmin, -
ja varsinkin saunan lauteilla. Ne ovat tosi mukavia hetkiä!
Ehkä toit sen perintönä omasta lapsuudenkodistasi.
Meidänkin perheessä se oli -
äiti, joka puhui hienovaraisista ja henkilökohtaisista asioista.
Hengellisissä asioissa, sinä olet vaikuttanut suoraan saarnatuolista.
Äiti on kuitenkin toiminut "kotipastorina".
Puhuimmekin jo siitä, kuinka olemme yhdessä rukoilleet -
vaikeidenkin tilanteiden puolesta. Siinä on perheemme ollut rikkaampi!
Mutta jatketaan eteenpäin, sillä juutuimme jo liiaksi lapsuuteen.
Tosin luulen, että meitä silloin valmistetaan tulevaisuuteen eniten.
Jo lapsuudessa meitä muovataan myöhemmän elämämme näköisiksi.
Myöhemmin, eli n. 13-14 -vuotiaana -
sinä pakenit kotoasi viettämään täysin itsenäistä elämää, -
joka oli pikemminkin alamäkeä.
Ja se jatkui siihen asti, kunnes 26-vuotiaana koit kääntymyksen.
Olen minulle julistetun evankeliumin hedelmä.
Tapasin Olevisten kirkon nuoria syntymäpäiväni jälkeisenä päivänä.
Siihen aikaan oli niin sanottuja "Brokaat-autoja", -
joita sai lainata ja palauttaa, eli eräänlaisia vuokra-autoja.
Sillä nimellä niistä puhuttiin, ehkä se tuli venäjänkielestä...
Olevisten nuoret tulivat ja näkivät edellisen päivän juhlieni jäljet.
He todistivat, lauloivat ja veivät minutkin Tõrvan rukoushuoneeseen.
Sukulaisiani siellä ei enää ollut, sillä isoäitinikin oli jo kuollut.
En muista mitään siitä, mitä siellä puhuttiin. En yhtään mitään.
Silti sisimpääni jäi jotakin, ja uskonasiathan olivat jo selvät.
Tuli kääntyä, tietää mikä on syntiä ja kuinka sitä pyydetään anteeksi.
Siirrytään aikaan 20.1.1966.
Olin ollut tosi pahassa kolarissa ja sen vuoksi invalidisoitunut.
Eräänä yönä sitten rukoilin: -
"Jumala auta! Elämäni on vaikeaa, eikä ole paikkaa, mihin mennä..."
Välit isäni ja äitipuoleni kanssa olivat täysin solmussa!
Olin päättänyt, etten eläessäni enää menisi sinne - en ikinä!
Mutta sen rukouksen jälkeen, kaikki oli jotenkin muuttunut.
Kirjoitin isälleni, että "isä, olen tehnyt erään päätöksen..."
Vähäpuheisena miehenä isäni vastasi kirjeeseeni kolmella sanalla: -
"Tule kotiin! Isä". Ja minähän lähdin.
Äitipuoleni oli erittäin hyvä ystäväni aina kuolemaansa asti.
Seurustelimme myös perheenä hänen kanssaan.
Mutta emme voineet kutsua häntä isoäidiksi, -
ja sinä et halunnut, että kutsuisimme häntä tädiksikään.
Niinpä hän "isoäitipuolena" jäi ehkä ihan vähän vieraaksi.
Ei Editille, sillä Edit kutsui häntä isoäidiksi, jonka jälkeen -
hän purskahti itkuun - onnesta.
Edit oli yksi siskoistani, ja sinun tyttäresi.
Ajanjaksoon 13-14 -vuotiaasta 26-vuotiaaksi sisältyi -
todellinen kamppailu elämästä, -
johon myötävaikutti silloinen nyrkkeilyharrastuksesi.
Myöhemmin käytit sitä huonossakin mielessä, itsepuolustukseksi tosin.
Mutta se vei sinut vankilaan. Käytit alkoholiakin runsaasti...
Kuten jo kerroit, kaikki tämä päättyi liikenneonnettomuuteen, -
joka särki jalkasi - ja muistuttaa siitä koko loppuelämäsi ajan.
Tuota aikaasi keriessäni, yritän -
samalla verrata sitä omaan aikaani ollessani suunnilleen samanikäinen.
Tarkoitan aikaa, kun 15-vuotiaana lähdin metsätaloutta oppimaan.
Olen nimennyt sen ajaksi, jolloin oma opetuslapseuteni sai alkunsa.
Oli alettava kantamaan vastuuta omasta hengellisestä elämästään.
Sitä ennen asuin kotona, joten elin myös hengellisesti suojattuna.
Mutta koulussa olin ainoa uskovainen - ainakin tietääkseni.
Asia tuli koulussa julki, vaikken ollutkaan mikään rohkea julistaja.
Juhlia järjestettäessä, alettiin minulle esittämään kysymyksiä...
Ajattelin itsekin, että muutettuani kotoa voisin elää vähän vapaammin.
Mutta omaavani uskovan ihmisen omatunto ei jättänytkään rauhaan!
Se piti minua otteessaan - ja myös moni koulutovereistani tuli uskoon.
Kävimme opiskelija-asuntoloissa, -
luimme Raamattua, keskustelimme ja lauloimme yhdessä.
Eli sinun mainitsemasi ajanjakso -
n. 14-vuotiaasta 26-vuotiaaksi, jäi kohdallani tavallaan väliin.
Tämän jälkeen seurasi aika neuvostoajan sotaväessä.
Ja sotaväen jälkeen olin varma...
Tai jopa tiesin haluavani seurata isäni ja isoisieni jalanjälkiä.
Äitini isä oli suuri esikuvani pastorina ja miehisenä miehenä.
Hän oli Siperian vankileiriltä palannut mies, -
joka toimi pastorina paluunsa jälkeenkin.
Tiesin ryhtyväni pastoriksi, mutta välillä taas...
Sinä toimit Kiviõlissa sekä pastorina, että metsänvartijana.
Metsätalous, metsätyö ja metsässä olo alkoivat miellyttää minuakin!
Niinä aikoina meille molemmille oli oleellista myös ansaitseminen.
Toimin nuoriso-ohjaajana seurakunnassa, jossa -
jo 80-luvun alussa saimme perustettua pienen musiikkiyhtyeen.
Pienessä Kiviõlin seurakunnassa otimme mallia suuremmista.
Voisimme näin ohjelman loppupuolella keskustella -
siitä, kuinka pastorin ammatti sinulle oikein avautui.
Ja minäkin olen päätynyt samaan...
Palattuani sotaväestä alkoi aiempi unelmani muotoutua, tai sitten -
halusin vain seurata esikuviani.
Halusin jatkaa isäni ja isoisäni jalanjäljissä...
Minulla oli pitkä prosessi, sillä tunsin suurta alemmuuskompleksia -
Kohilan srk:ssa, jossa muut olivat hyviä puhujia ja tietäjiä, minä en.
Aloin opiskella, mutta salaa.
Virallista seminaaria ei ollut, mutta oppimateriaali löytyi.
Opiskelin - ja kävin tenttimässä eri osa-alueita eri paikoissa.
Veli Olvikun luonakin suoritin pari tenttiä.
Hän opetti minua erinomaisesti!
Halusin suorittaa kaikki tentit mahdollisimman nopeasti, ja siksi -
halusin kerralla tenttiä useamman Vanhan testamentin kirjoista.
Hän neuvoi tenttimään yhden kirjoista kerrallaan - ei enempää.
Halusin selviytyä opinnoista ja oppimateriaalista vauhdilla.
Israelin kansan historiaa koskevan tentin läpäisin hienosti.
Hoosean kirjassa luetellut tytärten nimet tuottivat vaikeuksia.
Mutta opin, että kuuliaisuus on uhria parempi.
Kun sinua neuvotaan, sitä kannattaa seurata ja niin tehdä...
Opiskelin lisää, ja myöhemmin pääsin raamattukursseille -
ensin Moskovaan, ja sen jälkeen myös Saksaan.
Ennen näitä veli Võsu ehdotti, että ryhtyisin seurakunnan vanhimmaksi.
Sadalassa tarvittiin työntekijää.
Kuuntelin - ja ihmettelin samalla. Mitä ihmettä minä siellä tekisin?
Mutta n. 2 viikon kuluttua toinen henkilö ehdotti täysin samaa.
Silloin en tiennyt, että hänen appiukkonsa johti siellä kuoroa.
Ehdotus tuli kahdelta suunnalta, joten lähdin katsomaan - ja jäin.
Jäin käymään, ja ajoin 365 km joka sunnuntai siellä käydessäni.
Olit ollut 3-4 vuotta uskossa, ja aiempi elämäsi oli ollut rajua.
Tekemäsi elämänmuutokset olivat siihen nähden tosi nopeita.
- Nopeat ja perusteelliset! - Ehkä sitäkin perusteellisemmat.
Mainitsit nimeltä joitakin ehkä katsojille vieraita henkilöitä.
He olivat senaikaisen seurakuntien liiton johtajia ja pastoreita, -
jotka ohjasivat valintojasi.
Osaatko nimetä siltä ajalta jonkun erityisen henkilön tai pastorin, -
jonka vaikutus sinuun on ollut kaikkein suurin?
Kyllä. Se henkilö on ihan varmasti Kohilassa asunut Kaljo Raid.
Puhutaan hänestä seuraavalla kerralla enemmän, sillä -
hän oli "seminaarini" ja esikuvani, jota arvostin suuresti.
Sadalassa mietin heti, että: "Mitenköhän Raid teki tämän...?"
Mielenkiintoista, sillä yli 40 v. Kohilan seurakunnan -
pastorina toiminut Kaljo Raid, on tehnyt vaikutuksen myös minuun.
Hän oli jo iäkäs pastori, mutta toimi rohkaisevasti silti.
Kohilasta muuttomme jälkeen ja asuessamme jo Sadalassa, -
tulimme aina Kohilaan viettämään seurakunnan vuosipäivää, jota -
juhlittiin minun syntymäpäivänäni. Jumalanpalveluksen jälkeen hän -
kutsui syntymäpäiväsankarit esiin, ja minut hän kutsui nimeltä!
Pelkäsin tosi paljon, ja ihmettelin sitä, että minut muistettiin!
Siellä edessä hän onnitteli minua miehekkäällä kädenpuristuksellaan.
Se teki unohtumattoman vaikutuksen!
Tässä kohtaa voisimme lopettaa tämänkertaisen ohjelman.
Pääsimme siihen, mistä meidän oma polkumme pastoreina alkaa.
Ensi kerralla puhumme siitä lisää.
Kiitos seurastanne, hyvät katsojat.
Jumala siunatkoon teitä, ja antakoon teille kaikkein parastaan!
Seurakunnissa olemme tottuneet yhdessä kerättävään kolehtiin.
Kutsun teitäkin hyvät katsojat, tukemaan TV7:n ohjelmatuotantoa, -
eli myös tätä ohjelmaa. Kiitos! (Lahjoittaa voi vain Virosta käsin)
Suomennos: Irene Tarkka