VIRON PASTORIT AREENALLA Margo Meri ja Heino Meri 2/2
Hei kaikki! Tervetuloa seuraamaan Pastorit areenalla -ohjelmaa.
Vieraanani tänään on rakas isäni, pastori Heino Meri.
Sinä olet sellainen ylipositiivinen ihminen!
Seurakuntaa olet palvellut 25 v. ja itsellänikin täyttyy jo 15 v.
Se aika ei ole aina ollut helppoa.
Joku toinen olisi siinä ajassa ehkä jo väsähtänyt, mutta -
sinusta henkivää positiivisuutta on kenenkään vaikea edes jäljitellä!
- Mikä on sen salaisuus? - Paavalinkaan mukaan, -
vaivannäkö Herrassa ei ole turhaa. Katsoessani taakse päin ja -
miettiessäni Jumalan avulla tekemääni työtä, sydäntä ei särje.
Olen palvellut Herraa, vaikka se ei aina ole ollut helppoa.
Työ on vaatinut kärsivällisyyttä, lähimmäisen rakkautta, sekä -
rakkautta myös Jumalan huoneiden restaurointia kohtaan.
On ihmeellistä, kuinka Jumala antaa kutsumuksen johonkin työhön.
Niin saatu työ kantaa, hoitaa ja pitää meidät myös tiellä.
Saatuamme Jumalalta kutsun johonkin ammattiin, -
sanomme harvemmin, että "nyt minulle riittää!"
Toki kaikilla on joskus vaikeuksia seurakunta- ja yksityiselämässä, -
mutta silloinkin säilyy varmuus Jumalan avusta pälkähässä.
Sen tietäminen rohkaisee aina.
Maalaispastorin elämä ei todellakaan ole aina helppoa.
Asuimme Keilassa, josta oli Vedran seurakuntaan 60 km suuntaansa.
Matkaa kertyi yhteensä 120 km -
seurakuntalaisille, jotta hekin pääsisivät jumalanpalvelukseen.
Ja elettiin aikaa, jolloin ei aina saanut bensaa, eikä autoakaan!
Jumala ohjasi kaikkea lahjoittaen sekä auton että ansiot.
Hän huolehti jopa polttoaineista!
Muutenhan näistä olisi pitänyt maksaa itse vielä erikseen.
Autotieltä oli rukoushuoneelle matkaa n. 200 m.
Runsaslumisina talvina oli tie lapioitava lumesta puhtaaksi -
ennen jumalanpalvelusta.
Se oli tosi raskasta, sillä välillä lunta oli puoli metriä tai enemmän!
Lumet oli luotava, jotta ihmiset pääsisivät jumalanpalvelukseen.
Ennen jumalanpalvelusta tuli vielä uuniakin lämmittää n. 3 tuntia.
Tämä söi energiaa ja vei aikaa...
Eli tylsän sijaan, elämä olikin aika jännittävää - eikö niin!
Tarkoituksemme tänään onkin hieman avata maalaispastorin elämää.
Kaupunkien kirkot ja niissä kävijät hohkaavat kauneutta ja puhtautta, -
mutta maaseudulla ne asiat saattavat olla toisin.
Sinullakin on vuosien varrella ollut tapahtumarikkaita hetkiä...
Maalaispastorina olo vaatii aikamoista monitaituruutta!
Vaikka Otepää onkin niin sanottu "talvipääkaupunki", -
on se silti kuin maaseutua.
Mennessäni naimisiin, kerroin ystäville muuttavani vaimoni luo Elvaan.
He kysyivät, olinko ryhtymässä maanviljelijäksi!
Ikään kuin maaseutu alkaisi heti Tallinnan Ülemistejärven jälkeen.
Mutta näin se on - Jumalan kutsu voi viedä eri maakuntiin...
Monet ovat muuttaneet sieltä pois jättäen jälkeensä ikäihmiset, -
joita tulee auttaa ja rakastaa - ja siinäkin Jumala käyttää meitä.
Maalaispastorin piti osata ihan kaikkea - ja auttaa kaikkia!
Huonoina taloudellisina aikoina seurakunnan ikäihmiset -
kääntyivät aina kenenkä muunkaan kuin juuri pastorin puoleen!
Muistan erään tapahtuman kerran jumalanpalveluksen jälkeen.
Iäkäs rouva tuli itkien luokseni kertoen rikki menneestä hellastaan.
Ei ollut mitään, millä lämmittää kotia tai millä tehdä ruokaa...
Hän pyysi pastoria apuun, joten ajoimme hänen kotiinsa.
Riisuin valkeat vaatteeni ja aloin nokisena korjaamaan hellaa.
Toisen savupiippu oli sortumassa eikä lämmittää voinut sitäkään, -
joten kiipesin korjaamaan senkin.
Kolmannen vanha olkikatto oli rikki, ja -
katosta valui vesi suoraan sänkyyn.
Ei auttanut muu kuin hakea kotoa peltilevyjä, jotka -
yhdessä vaimon kanssa nostimme katolle ja paikkasimme vuotokohdan.
Näin kyseinen ihminen sai jälleen olla sateelta turvassa.
- Sattuiko tämäkin pyhäpäivänä? - Kyllä! Pyhäisin oli vilkasta.
Silloin odotettiin pastoria ensin paikalle, ja sitten auttamaan.
Jumala valmisti sinua jo etukäteen tähän työhön eri rakennustaidoin.
Olenkin miettinyt sitä, kuinka -
Jeesuksen julkinen työ kesti vain vähän yli 3 vuotta.
Siinä vaiheessa Hän oli 30-vuotias puuseppä ja rakentaja, joka -
osasi auttaa ihmisiä käytännön asioissa.
Jeesuksen työstä ennen Hänen julkista esiintymistään -
ei Raamatussa juuri kerrota, vaikka luultavasti hyvä työmies olikin.
Eräänä jouluaattona lähdimme jo varhain aamulla kohti seurakuntaa.
Jumalanpalvelusta tuli valmistella ja tilat piti lämmittää, joten -
lähdimme sinne jo jumalanpalvelusta edeltävänä päivänä.
Yövyimme keittiössä, mutta lämmitimme muutkin huoneet.
Seiniin tiivistynyt vesi valui lattioille.
Yrittäessämme nukkua, rotat vilistivät ympäri lattiaa...
Puolison kunniaksi on sanottava, -
ettei hän näiden 25 vuoden aikana nurissut kertaakaan siitä, -
miksi juuri meidän piti mennä, miksei kukaan auta, tai miksi....
Olipa päänsärkyä, pahoinvointia tai mitä tahansa muuta, -
seurakunnan vanhimman on oltava aina paikalla, tuli muita tai ei.
Ovet on avattava ja seurakuntahuone lämmitettävä.
Tämä on sitä käytännön puolta, joka seuraa ammatin mukana.
Rukoilu on osa tätä työtä, mutta auttaa tulee toisinkin tavoin.
Toinen puoli on itse jumalanpalveluksen toteuttaminen.
Maalaisseurakunnissa ei tuolloin enää ollut muuta henkilökuntaa, -
joten iäkkäämmät, paikalle tulleet seurakuntalaiset saivat auttaa.
Jumalanpalveluksen toteutukseen liittyi myös kuljetusta ja muuta...
Erilaisten toimitusten valmistelu vei paljon aikaa.
Hautajaisia oli usein, ja ne olivat aikaa vieviä.
Oli myös eri vuosipäiviä ja juhlia, joihin liittyi ruokatarjoilu.
Kannoimme pihalle pitkät, valkoisin liinoin katetut pöydät.
- Muna-anjovisleipiä oli varmasti! - Kyllä, ne menivät hyvin kaupaksi.
Haapsalusta tilasimme rinkeleitä, jotka piti noutaa. Mutta se oli -
ilontäyteistä työtä Herrassa!
Monet paikalla käyneet ihmettelivät rukoushuoneemme ilmapiiriä, jossa -
Jumalan läsnäolon saattoi tuntea.
Rukous ja palveleminen vaikuttivat syvästi, sillä -
kyseessä oli Jumalan huone.
Se talo toimi aiemmin Vapaakirkon rukoushuoneena, eikö niin.
Kyllä. Siinä talossa on iloittu paljon, mutta nyt se -
seisoo tyhjänä, kuten monet muutkin maalla sijaitsevat rukoushuoneet.
Ei voi silti sanoa työn olleen turhaa, sillä se tehtiin Herralle.
Itse asiassa työn tuloksia on ollut nähtävillä.
Ihmiset kävivät kuuntelemassa saaden rohkeutta Jumalan sanasta.
Muistan aina 7 kilometrin päästä pyöräilleen, iäkkään Hilda-tädin.
Hän oli 80-vuotias, tai ylikin...
Muistan peltojen välissä kulkeneen soratien, jota pitkin hän pyöräili.
Välillä hän nukkui pyörän päällä, välillä kaatui, mutta matka jatkui.
Polki polkemistaan, ja nukkui taas. - Näin tapahtui monta kertaa, -
mutta onneksi Jumala varjeli häntä.
Ihana vanha ihminen, jota moni yritti rohkaista ja vahvistaa, -
sillä hän oli epävarma omasta taivaaseen pääsystään.
Sanoimme Jumalan rakastavan häntä, ja kannustimme uskossa eteenpäin.
Hän sanoi: "En ole enää Jumalan lapsi, koska sydämenilo on poissa!"
Jos sisimmässään tuntee Jumalan ja Pyhän Hengen läsnäolon, -
se riittää niin, ettei ihan aina tarvitsekaan tuntea itseä lapseksi.
Pastorin tehtävänä seurakunnassa on myös vanhusten lohduttaminen.
Viimeisten 25 vuoden aikana on seurakuntien dynamiikka muuttunut.
Neuvostoaikana se oli sille ajalle ominaista. Sen jälkeen seurasi -
herätyksen ajat, jolloin rukoushuoneet täyttyivät kansasta.
Kaikki eivät mahtuneet edes sisään. - Tuon muistan minäkin.
Ihmiset seisoivat ulko-oven takana ja pyhäkouluryhmiäkin oli kaksi.
Väkeä oli paljon - saarnamiehet ja eri puhujat tekivät vierailuja...
Mutta pikku hiljaa ja vähän joka puolella toiminta alkoi hiljentyä.
Ihmisten kiinnostuksen hiipuessa, kirkot ja rukoushuoneet tyhjenivät.
Sekä rakennusalan että hengellinen työ ovat sujuneet sinulta hyvin, -
mutta yhtäkkiä sinun piti ryhtyä vielä pyhäkouluopettajaksikin!
Kyllä - ilman mitään kokemusta lapsi- tai nuorisotyöstä.
Kaikki tarvittava materiaali tuli Suomesta, jossa -
lapsille mukaellut Raamatun tarinat myös käännettiin.
Sitä kaikkea piti kotona valmistella ja itsekin opetella.
Kaikkea tätä tein päivätyöni ohessa, lauantaipäivisin ja öisin.
Monet yöt istuin Jumalan edessä rukoillen, ja Jumala auttoi!
Jumala auttaa aina ja joka hetki.
Monet kokemuksistamme ovat hyviä, sillä ne vahvistavat uskoamme.
Minäkin olen kokenut aikoja, jolloin olisi vain tehnyt mieli -
lyödä hanskat tiskiin ja lopettaa. Mutta juuri oikeana päivänä ja -
oikealla hetkellä - Jumala on lähettänyt jonkun ystävän -
rohkaisemaan minua ja rukoilemaan puolestani.
Sain tuntea suurta kiitollisuutta Jumalan huolenpitoa kohtaan!
Tällaisista hetkistä puhutaan aika harvoin.
Emme voi kerskata sillä, kuinka "hyviä tyyppejä" olemme, -
kun emme antaneet periksi, ja kun onnistuimme tekemään vaikka mitä...
Se on Jumalan armoa.
Jumala antaa ilon, jonka kaltaista ihminen itse ei voi aikaansaada.
Olen ikäihmisiltä kuullut, että -
iän karttuessa myös ilo Jumalan lasten sydämissä kasvaa, sillä -
päivä päivältä ja kuukausi kuukaudelta oma koti lähestyy!
Kerran eräänä yönä heräsin omaan lauluuni, -
kun kovalla äänellä lauloin monta kertaa kertosäettä -
"Armossani on sinulle kyllin..."
Se on seurakunnan laulukirjasta virsi numero 444 - erikoinen luku.
Taivaan ilo täytti sydämeni! Hyvä, ettei vaimo ollut kotona, sillä -
olisihan moinen laulaminen keskellä yötä suuresti ihmetyttänyt häntä!
Mutta mistä se laulu tuli? Sitä laulettiin hyvin harvoin, joten -
sanat olivat täysin vieraat. Silti lauluni tuli suoraan sydämestä.
Näin tapahtuu Jumalan lapsille! Taivaan ilo sydämessä kasvaa -
sitä mukaa, kun kohtaamisemme Jeesuksen kanssa lähestyy.
On toivo, varmuus ja rohkeus...
Saattelin riemulaulujen raikuessa seurakuntalaisia ikuisuuden tielle.
Voi miten hyvä onkaan haudata uskovainen ihminen!
Seistessäni kuolinvuoteen äärellä olen nähnyt, kuinka -
koko huone on kuolinhetkellä täyttynyt taivaallisella rauhalla.
Voi sitä jälleennäkemisen riemua, joka taivaan kodissa odottaa!
Tämä ammatti voi "viran puolesta" tuoda monia muitakin velvoitteita.
Sivusimme jo aiemmin yhtä niistä, kun puhuimme kiinteistönhoidosta.
Pastori saattaa maaseudulla vastata seurakuntarakennuksen kunnosta.
Auttaa paljon, jos itse omaa siinä tarvittavia taitoja, -
sillä olisi vaikeampaa palkata joku toinen.
Sinun kohdallasi kaikki alkoikin juuri rakentamisesta...
Kyllä. Koko rakennus oli kurjassa kunnossa: olkikatto sortumassa, -
kattotuolit vinossa ja talo kylmä.
Tähän riensi apuuni kaksi veljeä Kaljun seurakunnasta.
Teimme uutta sivurakennusta ja porautimme uuden kaivon.
Mutta keittiö - ja tilat pyhäkoulua varten tuli myös rakentaa.
Eräs vanhempi sisar auttoi ojan kaivamisessa, muu apu oli vähissä.
Myös seminaariopiskelijat kävivät yhtenä kesänä auttamassa...
Ehkä he tulivat harjoittelemaan "lapiona ja vasarana olemista".
Olisi hyvä välillä lähettää myös hengellisen työn opiskelijat -
kesätöihin vailla Raamattua, välineinään vain lapio ja vasara.
Tottakai olin hyvilläni nuorten miesten avusta, sillä niin se -
sivurakennus valmistui, talo sai lämmön ja uuden ulkovuorauksen.
Teimme sisäremontin sähkötöineen, -
ja näin jälkikäteen voin vain todeta, kuinka hyvä Jumala onkaan.
Saamme suurella ilolla tehdä työtä Hänen valtakunnassaan!
Jotkut ihmettelivät, koska heidän mielestään työ oli suorastaan -
epäinhimillistä, ellei ollut joskus aiemmin tienannut tosi paljon...
Eräälle sanoin olevani miljonääri, sillä Isäni ylhäällä on miljonääri.
No tietysti... Hän ymmärsi sitten kyllä, mitä tarkoitin.
Ihmiset ajattelevat, että kovasta työstä tulee saada kova palkka.
Ei ymmärretä, että Herralle tehty työ on jotakin ihan muuta.
Jotkut eivät käsitä sitä lainkaan.
Kyse on tämän päivän maailmalle täysin vieraasta ajattelutavasta.
Nykyään panostetaan vain omaan hyvinvointiin, muita ajattelematta.
Mutta Jumalan valtakunnassa haluamme olla hyödyksi muille.
Olin itsekin paikalla, kun noita rukoushuoneita rakennettiin.
Olemme yhdessä olleet myös monien kirkkojen rakennustyömailla, -
kuten Ridalassa, Saarenmaalla, Elvassa ja paljon muuallakin...
On ollut ihanaa saada tehdä työtä rinta rinnan ja yhdessä.
Kyse ei ollut oman talon rakentamisesta.
Silloin se ei ollut mahdollista.
Nyt lasten jo lähdettyä, sitä ei enää tarvita.
Mutta juuri se yhdessäolon ja yhdessä työskentelyn riemu...
Siihen aikaan liittyi myös mukavaa yhdessä oloa iltaisin.
Rakentaessamme Elvassa, lopetimme työt klo 21, jonka jälkeen -
menimme vielä rantaan pelatak- semme lentopalloa klo 22.30 asti.
Rakentaessamme Siionin kirkkoa Saarenmaalla, kolusin -
nuorten kanssa yöt läpeensä pitkin Mustjalan luolia jännitystä etsien.
Aamuisin tulimme taas töihin.
Mutta se yhdessäolon ja yhdessä tekemisen ilo oli hyvin erityistä.
Ikään kuin Jumala käyttäisi näitä seurakuntien rakennusaikoja -
jälleenrakentaakseen ihmisiä, ja antaakseen meille samalla jotain, -
johon voimme panostaa ja jossa voimme olla uskollisia.
Puolisonikin löytyi kiitos kirkon rakentamisen! - Kiitos minun...
Minut lähetettiin 1.5 v. ajaksi Elvan rukoushuonetta remontoimaan.
Selvä se, että poikani tuli mukaan.
Ystävystyimme paremmin yhteen jo ennalta tuttuun, kivaan perheeseen.
Tarina lähti etenemään ilman, että itse tiesimme siitä mitään.
Eräs rakas veli kehui sinulle sitä, kuinka mukava miniä sinulla onkaan!
Itse en tiennyt asiasta mitään, mutta Jumala johdatti siinäkin.
Vuosien kuluttua seisoimme saman sateenvarjon alla hautajaisissa.
Siinä te nuoret ihmiset seisoitte rinnakkain...
Nuo ajat kirkkojen rakennuksilla ovat ihan hyviä, koska -
ne tarjoavat mahdollisuuden saada tutustua toisiinsa työn ääressä.
Kahvilassa, kirkossa tai muualla tapaaminen on ihan toisenlaista.
Työssä luonnetta koetellaan! Mitä sanot vasaran osuessa sormeen?
Suostutko kaivamaan ojaa kirkon ympärille, vai tyydytkö vain -
jakamaan virsilehtisiä sunnuntaina?
Kuresaaren uutta kirkkoa olimme rakentamassa kolme vuotta.
Syksyllä valonheitinten valossa teimme muuraustöitä.
Koko päivän satoi tihkusadetta ja vaatteeni olivat lopuksi litimärät.
Lähtiessäni kotiin, sydämeni hyppelehti ilosta kuin lapsella!
Miten voin olla iloinen? Palkaton työ, hirveä väsymys -
koko päivän kestäneestä tiilien nostamisesta, märkäkin olin....
Taivaan ilo sydämessä on suurempi kuin talon rakentamisesta saatu.
Kyse on Jumalan huoneesta, joka on yliluonnollinen ja paljon enemmän!
Työmailla viettämämme yhteinen aikamme on ollut ihmeellistä!
Jumala muovaa meitä monia eri keinoja ja tilanteita käyttäen.
Pastorina olon lisäksi, saatamme saada Häneltä muutakin tehtävää...
Hän saattaa muokata meitä jopa jonkun toisen ammatin kautta -
kohti jotain vieläkin suurempaa.
Kunpa tämän päivän nuoret ymmärtäisivät tämän -
ja panostaisivat oman tulevaisuutensa lisäksi muuhunkin.
Armeijan jälkeen puntaroin eri vaihtoehtoja minäkin.
Menisinkö opiskelemaan? Yliopiston pääsykokeet olivat kyllä jo ohi...
Sen vuoksi tulin sinun luoksesi, ja kirkkorakennuksille töihin.
Pappisseminaarin opetus käynnistyi uudelleen itsenäistymisen jälkeen.
Minutkin haluttiin sinne. Rehtori veti minut aamulla sivuun kysyen: -
"Margo - mitä mieltä olet elämästä? Tuletko seminaariin, vai etkö?"
Mietin itse asiaa, sekä sitä odottamatonta kysymystä.
Päätin etten mene, -
sillä Jumala saattoi vielä jossakin tarvita osaavaa rakennusmiestä.
Pappisseminaaria en ole suorittanut vielä tähän päivään mennessäkään.
Eli Jumala muovaa meitä huomioiden myös sydäntemme kaipauksia.
On jännittävää miettiä asioita näin jälkikäteen!
Sanonkin muistini olevan valikoiva, sillä huonot asiat unohdan.
Mutta hyvät asiat ja jännittävät tapahtumat jäävät mieleen.
Niitä voi myöhemmin muistella ja niille voi sydämestään nauraa.
Muistan, kuinka lapsuudessasi otin sinut mukaan rakennustyömaille.
Olit pieni poika, kun -
menimme tekemään korjaustöitä Keilan pioneerileiriin.
Siellä oli tapana remontoida joko syksyllä - tai ennen vappua.
Istuit avoimessa kuljetusautossa muiden työmiesten välissä, ja -
sinulle olin laittanut kaikki eväspussit mukaan.
Miesten rakentaessa, istuit talojen edessä ruohikolla.
Vierelläsi oli naulalaatikko ja puupölkky, -
johon vasaralla iskit nauloja kiinni.
Siinä naulat saivat kyllä kyytiä!
Toki kävimme monissa paikossa töissä myös, kun olit jo suurempi.
Ehkä sait näistä kokemuksista tietynlaisen kipinän ja tahdon.
Sanotaan,että lasta tulee kehittää. Voi olla, että myöhemmin elämässä -
lapsi pyrkii siihen, jo koettuun suuntaan.
Oli tosi mukava jutella näistä asioista. Yhteenvetona -
voimme todeta Jumalan suuren armon kantaneen meitä.
Emme halua ylentää itseämme. - Emmekä ole muita parempia...
Jumala on muovannut meidät.
Ja Hän on käyttänyt meitä, kiitos Jumalalle! Se on Jumalan armoa.
On ihanaa kulkea Hänen teitään!
Paremmat ajat ovat edessä!
Toivotan katsojille jatkuvaa iloa Jumalan valtakunnan teillä!
Olkaa uskollisia ja innokkaita, ja niin Herran siunaus on kanssanne.
Näemme jälleen. Aamen.
Suomennos: Irene Tarkka
Rakas katsoja. On ilo pyytää myös sinulta lahjoitusta TV7:n hyväksi.
Tätä työtä tehdään rakkaudesta tarjoten omaa osaamistaan.
Tähän tarvitaan meidän kaikkien apua.
Johdattakoon Jumala sinuakin -
antamaan panoksesi evankeliumin julistamiseksi Virossa.
Tämä tärkeä työ jatkuu sinunkin lahjasi ansioista.
Jumala siunatkoon ja antakoon sinulle iloa ja kauniita päiviä!
Kiitos!