VIRON PASTORIT AREENALLA
Neemo Raasik ja Rünno Saatmann 4/4
Tervetuloa ohjelman pariin!
Tänään kanssani on Rünno Saatmann.
Jatkamme tärkeästä aiheesta: mikä on kutsumuksemme?
Tänään puhumme tärkeästä prosessista kutsumuksessa.
Kyse on valmistautumisesta. Kutsumme sitä valmennukseksi.
Rünno, lue Ef. 4:11-12.
"Ja hän antoi muutamat apostoleiksi, toiset profeetoiksi, -
toiset evankelistoiksi, toiset paimeniksi ja opettajiksi, -
tehdäkseen pyhät täysin valmiiksi palveluksen työhön, -
Kristuksen ruumiin rakentamiseen,"
Valmistamisen sijaan voisi puhua valmentamisesta, -
niin kuin valmentaja valmentaa urheilijaa -
tai johtaja alaistaan.
Haluaisin esittää mielenkiintoisen ajatuksen.
Paavali puhuu palvelutyöstä. Meistä apostolit ja profeetat -
ovat usein todellisia tekijöitä ja muut siinä vähän auttavat, -
kehuvat pastoria tai valittavat asioista.
Työtä kutsutaan siis palvelutyöksi.
Raamatunkohdassa mainitut työntekijät valmentavat meitä, -
jotta olisimme palvelustyössä.
Meidän tulee suhtautua niin, että jokainen on kutsuttu.
Tehtävän asemasta riippumatta olemme kaikki palvelemassa.
Emme saa sysätä vastuuta jonkun toisen harteille, -
että kyllä muut tekevät. Kaikki on kutsuttu palvelemaan.
Meidän tulee myös alistua valmennukseemme.
Koin pastorina puutteita valmennuksessa.
Kristuksen ruumis on nykyään vähän kuin orpolapsen osassa, -
kun saamme vain pastorin valmennusta.
Kiitos Jumalalle pastoreista, heidän ammattinsa on tärkeä.
Hän on seurakunnan vanhempi, joka on aina paikalla, -
huolehtii meistä, tukee meitä ja itkee kanssamme.
Unohdamme kuitenkin usein ne muut ammatit ja lahjat, -
joiden pitäisi valmentaa meitä.
Jos meitä valmentaa vain pastori, -
jäämme paitsi profeetallisesta tai evankelisesta valmennuksesta.
Evankelistasta saatamme ajatella, että hän lähtee aina jonnekin -
ja vain kiertää maailmaa, mutta näiden jakeiden mukaan -
hänkin valmentaa seurakuntaa.
Myös evankelistalle yksi palvelutyön puoli, -
sielujen voittamisen lisäksi ja evankeliumin julistamiseksi, -
on valmentaa seurakuntaa, ja se on usein lakaistu maton alle.
Samoin on profeettojen kohdalla, jotka tuovat profetioita.
Mutta he ovat myös sitä varten, että valmentavat ja valmistavat -
pyhiä eli seurakuntaa, jotta he voisivat mennä -
ja tehdä palvelutyötä, Kristuksen ruumiin työtä.
Tämä kuva on usein ylösalaisin nykyseurakunnissa.
Olemme käyneet sadoissa seurakunnissa ja nähneet, -
että seurakunnissa on sellainen odotus, -
että pastori tekee kaiken. Hän tulee paikalle, -
valmistelee ja johtaa tilaisuuden ja pitää saarnan.
Musikaalinen pastori myös laulaa ja johtaa ylistystä, -
hyvästelee ovella ja esirukoilee.
Kokousten välissä pastori sitten hoitaa kirjeenvaihtoa, -
käy vanhusten luona yms., ja muu seurakunta katsoo sivusta.
22 pelaa jalkapalloa ja 70 000 istuu ja katsoo.
Tässä näemme toisenlaisen kuvan. Jumala kääntää tämän ympäri -
ja sanoo, että nämä viisi ovat ne, -
joiden pitäisi panna koko Kristuksen ruumis töihin -
ja itse seurata, miten työ sujuu.
Paavali kutsuukin paimenia seurakunnan työnjohtajaksi.
Ei toimistotyöntekijäksi tai eri asioiden hoitajaksi, -
vaan työnjohtajaksi.
Paimenen, evankelistan tai profeetan valmennettua ihmisiä -
heidän tehtävänsä on katsoa, -
että työt sujuvat, ja auttaa ja oikaista kurssia tarvittaessa.
Seurakunnan pitäisi olla valmennuskeskus, joka valmistaa -
ihmisiä löytämään Jumalan tahdon elämässään ja seuraamaan sitä.
Kun katsomme asiaa pastorin silmin, -
hänen pitäisi olla se henkilö, joka löytää näitä lahjoja, -
näkee nämä henkilöt ja osaa kehittää heitä.
Vahvoissa seurakunnissa mahdollisimman monella on työ.
Jokainen tietää mitä tekee ja miten hän sen tekee -
ja on tiimin jäsen. Sanoit kerran seurakunnassasi, -
etteivät palvelutyössä olevat saisi koskaan ajatella niin, -
ettei haittaa, vaikkei mene. Jos pastori ajattelisi niin, -
ettei viitsi mennä sinä pyhänä, mitä tapahtuisi?
Jos pastori ajattelisi kuten monet seurakuntalaiset, -
ettei työni ole niin tärkeä.
Eikö asiassa ole kaksi puolta?
Eräästä näkökulmasta seurakunta on voinut tottua -
olemaan yleisö eikä toimija.
Jos pastori on tuhattaituri -
ja tekee kaiken itse, eikä ehkä luota ihmisiin, -
niin pastorin näkökulmasta puhuttaessa -
pastorin tärkein työ on olla valmentaja.
Kerro meille valmentajasta.
Sanoit jo, että valmentaja on se, joka näkee lahjat -
ja panee merkille sen, että tuon sydämessä on -
tiettyjä asioita. Lapsityö, joka ei sovi Rünnolle lainkaan, -
tuossa on ihminen, joka pitää siitä.
Opetetaan ja valmennetaan häntä ja annetaan hänelle materiaalit -
ja uskotaan lapsityö hänelle.
Nämä ovat valmentajan tehtäviä.
Näemme lahjan, muttemme ajattele, että hänellä on lahja, -
mutta hän ei osaa mitään, ehkä teen työn itse. Ei näin.
Vaan huomaamme lahjan ja alamme kehittää sitä.
Hengellisten johtajien on tärkeää opetuslapseuttaa.
Puhun siitä koko seurakunnalle, kuvaajille ja miksaajille, -
kaikille, jotka tekevät jotain: tehkää opetuslapsia.
Etsikää ihmisiä, antakaa heille vastuuta -
ja opastakaa heitä, jos he tekevät virheitä.
Toinen valmentajalle tärkeä asia on se, -
että hän saa urheilijasta irti hänessä olevan potentiaalin.
Urheilijassa on potentiaalia, ja valmentaja saa sen esille, -
jotta potentiaalista tulee totta. Eikö ole mielenkiintoista, -
miten paljon Kristuksen ruumiissa on potentiaalia omaavia ihmisiä?
Kyllä.
Harmi vain, että aina kaikki eivät suostu tehtävään.
Tai joutuu tehtävään liian varhain.
Joku voi joutua liian varhain ylistysjohtajaksi.
Jos puhutaan kutsun löytämisestä, -
eikö se liity vähän luontaisiin piirteisiimme ja lahjoihimme?
Jos ei pysy vireessä, ei sovi vastaamaan musiikista, -
vaikka kovasti haluaisikin.
Ja jos ei pidä numeroista, tuskin sopii kirjanpitäjäksi.
Jos joku huomaa roskia, se voi olla merkki siitä, -
että sopii siivoustiimiin. Ja jos kaipaa lasten seuraan, -
Jumala todennäköisesti ohjaa sinut lasten pariin.
Aivan. En usko, että potentiaali on haudattu kovin syvälle, -
johtaja huomaa sen helposti.
Joosef myytiin Potifarille, joka oli viisas mies.
Hän ei ollut tyhmä. Hän näki Joosefissa -
potentiaalia ja luotti häneen.
Valmentajan täytyy luottaa urheilijaan -
ja antaa hoitaa oma osansa. Potifar uskoi asiat Joosefille.
Joosef alkoi hoitaa asioita, ja ne sujuivat niin hyvin, -
ettei Potifar tiennyt mitään, kaikki oli Joosefin käsissä.
Kaikki sujui hyvin. Seurakunnassa on samoin.
Yksi viisas johtaja, oli hän pastori tai joku muu, -
voi nähdä ihmisen, jolla on lahja tai potentiaalia.
Sanon siis aamen ajatukselle, jonka toit esille.
Emme saa panna kuormaa nuorelle liian varhain.
Siitä voi seurata kaksi asiaa: liian raskaan kuorman alla -
selkä katkeaa tai käy kuten Paavali sanoi Timoteukselle, -
että suuri vastuu liian nuorena voi johtaa ylpistymiseen -
ja liian suuriin luuloihin. Kumpikin on huono juttu.
Valmennus on näin ollen tärkeä kysymys.
Seurakunta on valmennuskeskus.
Se ei ole viihdekeskus, jonne tullaan, kuunnellaan saarna -
ja taputetaan tai buuataan sille. Ei. Sinne tullaan pyhäaamuisin -
saamaan valmennusta.
Kun osallistuu toimintaan, siinä kasvaa ja kehittyy.
Kun itse olin nuori uskova baptistiseurakunnassa, -
juuri uskoon tullut, minun piti pitää raamattutunti.
Siellä oli viisi vanhaa mummua, jotka eivät muistaneet juttujani.
Kun kysyin heiltä, mistä puhuimme viimeksi, -
he katsoivat minua silmiin ja sanoivat, etteivät muista.
Petyin ja masennuin hiukan. Valmistelin raamattutuntia -
työn ja perhe-elämän rinnalla viikon ajan ja näin vaivaa -
ja mummot eivät muista mitään.
Jumala sanoi minulle, että se oli minun takiani, ei heidän.
Saamme kasvaa ja kehittyä näissä asioissa.
Viedään tätä ajatusta vähän eteenpäin -
ja puhutaan kutsumukseen erottamisesta.
Lue, mitä Paavali sanoo itsestään Room. 1:1.
Olemme päässeet raamattutuntien tärkeään ajatukseen. Room. 1:1.
"Paavali, Jeesuksen Kristuksen palvelija, kutsuttu apostoli, -
erotettu julistamaan Jumalan evankeliumia."
Paavali tiesi, että hänellä on kutsumus.
Jeesus kertoi siitä Damaskoksen tiellä, ja Ananias kuuli sen.
Erottamisen aika apostoliksi tuli vasta myöhemmin, -
raamatuntutkijoiden mukaan 10-14 vuotta myöhemmin.
Meillä ei ole kalenteria, joten pitää vain päätellä.
Mikä voisi olla hyödyksi kutsumukseen erottamisessa?
Luulen, että yksi osatekijä on varmastikin aika.
Toinen on varmasti uskollisuus.
Paavali kirjoittaa Timoteukselle, että Jumala antoi hänelle voimaa -
katsoessaan hänet uskolliseksi ja asettaessaan palvelukseensa.
Jumala ei tehnyt uskolliseksi katsoessaan hänet väkeväksi.
Jos emme ole uskollisia pienissä asioissa, tee pieniä tehtäviä, -
emme tee mitä Jumala tahtoo, evankelioi ketä Hän kehottaa, -
koska olemme liian arkoja tai luulemme, ettei meistä pidetä, -
jos emme ole kuuliaisia Jumalalle pienissä asioissa, -
miten Hän uskoisi meille isompia asioita hoidettavaksi?
Aivan niin kuten Luuk. 16:10 sanotaan.
Jos emme ole uskollisia vähässä, olisimmeko uskollisia paljossa?
Aika näyttää rientävän, se on vihollisemme ohjelmassa.
Tarkastellaan seuraavaksi miten oman kutsumuksen löytää.
Monia varmaan kiinnostaisi tietää käytännön askeleet -
miten kutsumuksensa löytää.
Ensimmäinen on asia, josta olemme jo puhuneet: -
kutsumuksen arvostaminen. Raamatussa on hyvä ohje, -
jonka Jeesus sanoi: älkää heittäkö helmiänne sioille.
Nyt ei ole tarkoitus haukkua ketään siaksi!
Tämä tarkoittaa sitä, että kun sialle antaa helmen, -
sika ottaa helmen, puree sitä ja sylkee sen pois, -
koska ei voi syödä sitä, ja polkee rapaan helmen, -
joka voi olla miljoonien arvoinen. Sama juttu kutsumuksen kanssa.
Jumala antaa meille kutsumuksen ja käyttäydymme kuin siat, -
emme arvosta kutsumusta vaan pureskelemme sitä vähän -
ja poljemme sen mutaan.
Silloin emme koskaan saavuta kutsumusta.
Emme pääse edes matkaan. Siksi on tärkeää arvostaa kutsumusta, -
johon Jumala on meidät kutsunut.
Paavali sanoikin Fil. 3. luvussa pitävänsä kaikkea muuta halpana -
sen rinnalla, että voi olla hyödyksi Kristukselle.
Paavali kirjoittaa tätä juuri ennen kuolemaansa -
ja sanoo Fil. 3:12, ettei ole vielä saavuttanut sitä -
eikä ole täydellinen, vaan yrittää saavuttaa sen.
Mitä ajattelet, Rünno? Ajatus saa ihmettelemään.
Paavali oli savuttanut paljon Jumalan kanssa ja sanoo, -
ettei ole vielä saavuttanut kaikkea kutsumuksessaan.
Eiköhän meillä kaikilla ole paljon kehittymisen varaa.
Oman uransa alussa urheilijatkin harjoittelevat, -
ja alussa tulokset ovat mitä ne ovat.
Mitä enemmän hän harjoittelee, sitä parempia tuloksia hän saa.
Paavali kehottaa ottamaan esikuvaksi urheilijan.
He tavoittelevat katoavaa seppelettä, me katoamatonta.
Meidän onkin arvostettava katoamatonta seppelettä.
Maanpäälliset saavutukset ovat katoavaisia.
Jumalan antama taivaallinen kutsumus on ikuinen.
Siksi meidän pitäisi arvostaa sitä kaikkein eniten.
Monet ihmiset vaihtavat kutsumuksen vähempiin asioihin.
Jeesus kertoi vertauksen isännästä, -
joka kutsui ihmisiä juhliin. Yksi vastasi, ettei päässyt, -
koska hänen täytyi hoitaa uutta peltoaan, -
toisella oli uudet härät ja kolmas oli mennyt naimisiin.
Kaikenlaisilla syillä sysätään Jumalan kutsumus syrjään.
On varmasti karvas hetki, kun elämämme täällä loppuu, -
emmekä kuule sanoja "hyvin tehty, uskollinen palvelija".
Jatketaan seuraavaan tärkeään asiaan.
Ennen kuin Jumala antaa meille suuria asioita -
tai vie suureen kutsumukseen, elämässä tulee hetkiä, -
joita voisi kutsua pienten asioiden aluiksi.
Ne ovat yleensä hetkiä ja tilaisuuksia, joita emme arvosta.
Ajattelemme, että kun astumme siihen suureen kutsumukseen, -
kun saamme saarnata tuhansille, se on jotain, jokin pikkuhomma -
evankelistan apuna taas ei. Muistan, miten vuosia sitten -
luokseni tuli nuori mies, jolla oli selvästi Jumalan kutsumus.
Hän kertoi kadehtivansa minua, kun julistin muissa maissa -
ja ihmisiä pelastui. Hän halusi auttaa jotenkin.
Toivotin hänet tervetulleeksi, -
sillä tarvitsimmekin apua tapahtumatekniikan kanssa.
Hän ei kuitenkaan tarkoittanut sitä, vaan tahtoi lavalle -
tuhannen ihmisen eteen kutsumaan alttarille ja puhumaan.
Näin, että tarjosin nuorelle miehelle pientä alkua, -
ja hän piti sitä jotenkin arvottomana.
Hän ei tarttunut siihen. Kelasin tilannetta itsekseni -
ja mietin, että jos hän olisi tarttunut siihen, -
hän voisi olla tänään evankelista ja julistaa tuhansille ihmisille.
Se olisi ollut pieni alku. Jos halveksimme pieniä alkuja, -
emme pääse suuriin asioihin. Usein Raamatusta näkee, -
miten Jumala on kätkenyt suuret asiat pieniin asioihin.
Jos emme vastaanota pieniä asioita, emme saa suuria asioita.
Aika ei riitä moniin esimerkkiin. Seuraava asia on kärsivällisyys.
Miten iso rooli kärsivällisyydellä on kutsumukseen astumisessa?
Liian usein yritämme saada asiat toimimaan ennen aikojaan.
Kun Jumala sanoi, että palaisin Võruun pastoriksi, -
kului seitsemän vuotta, ennen kuin se toteutui.
Oli ilta tai yö, kun se sana tuli Jumalalta, -
ja seuraavana päivänä ajoin 200 km Võruun -
ja kerroin pastorille palaavani sinne hänen avukseen.
Onneksi en sanonut Jumalaan kertoneen minulle, -
että tulisin sinne pastoriksi.
Tarvitaan kärsivällisyyttä, -
jotta jaksaa odottaa omia etappeja ja valmennuksia.
Kun mietin omia pieniä alkujani, -
olin ovella tervehtimässä ihmisiä,
olin kirjatiskillä myymässä ja lainaamassa kirjoja, -
kannoimme tuoleja paikoilleen ja olin aina etuajassa paikalla -
panemassa asioita kuntoon.
Kaikki asiat eivät synny heti. Jos urheilija ei malta odottaa, -
ehkä dopingin avulla he saavat tuloksia nopeasti, -
rehellisesti yrittävät tajuavat, että se on prosessi.
Isot painot eivät nouse heti eikä aika parane saman tien.
Se on prosessi ja vaatii aikaa. - Ajatuksesi ovat kiinnostavia.
Raamatun esimerkkien pohjalta mieleeni tuli heti 2 henkilöä: -
Mooses, joka yritti hypätä kutsumukseensa ennen aikojaan.
Mooses tunsi kutsun sydämessään, kuten niin moni tänäänkin, -
he tulevat kertomaan, että Jumala lähettää heidät tänne pastoriksi.
Jumala saattoi todellakin sanoa niin, mutta kun ovi -
ei ole vielä auki, kutsumukseen ei voi hypätä ennen aikojaan.
Mooses tunsi kutsun olla Israelin vapauttaja, tappoi egyptiläisen -
ja miten kävi? 40 vuoden odotus.
Oletan, että se olisi tapahtunut Mooseksen kohdalla nopeammin, -
mutta kun hän yritti ohittaa Jumalan, seurasi lisää odotusta.
Samoin Jaakob. Hän vei veljeltään esikoisoikeuden, -
isänsä siunauksen ja luuli nousevansa heimon johtajaksi.
Miten kävi? Hän joutui olemaan 21 vuotta poissa kotoaan -
ja erossa vanhemmistaan. Tuona aikana -
hänen äitinsä ehti kuolla, ja Laabanin luona oli raskasta.
Miksi? Hän yritti astua kutsumukseensa liian aikaisin.
Ajoitus, oman hetken odottaminen, on mielestäni erittäin tärkeää.
Vielä yksi ajatus, joka liittyy kutsumukseen astumiseen, -
on se, mihin sydämemme palaa kerta toisensa jälkeen.
Se liittynee kutsumukseen.
Puhummepa lapsityöstä, ylistyksestä tai mistä tahansa, -
jos näet siinä jonkin puutteen, jos näet aina roskia maassa, -
sinun tehtäväsi on nostaa ne ja auttaa näitä ihmisiä.
Usein ihmiset kertovat pastorille, jotta hän hoitaisi asian.
Silloin ihmiselle voi sanoa, että se on Jumalan ilmoitus, -
tämä asia liittyy ilmeisesti jotenkin kutsumukseesi.
Ja kutsuminen, sydämen kaipaus.
Jumala johdattaa meitä sydämemme kautta.
Minun kaipaukseni on aina ollut Jumalan sanan opettaminen -
ja jakaminen ja olen viihtynyt sen parissa.
Ensimmäiset saarnat eivät ole kovin kummoisia tai viisaita, -
joskus niihin pettyy, ja kun kuuntelee omaa puhettaan, -
ei halua puhua siitä enää ikinä, sitten Jumala vie taas eteenpäin.
Vastoinkäymisistä huolimatta sydän palaa saman asian luo.
Muistan nuoren saarnaajan, kun aloitin Paidessa 1990-luvulla.
Hän piti elämänsä ensimmäisen saarnan, -
paikalla oli parisataa henkeä.
Hänen isänsä tuli ja sanoi: "Poika, tunne oma kutsumuksesi.
Tämä se ei ole." Mietin, millainen isku se oli nuorelle, -
mutta tänä päivänä hän on hyvä saarnamies.
Hän ei antanut iskun horjuttaa kutsumustaan, hänen sydämensä -
palasi siihen takaisin. Kutsumus ei jätä meitä rauhaan.
Se palaa aina takaisin.
Se on kuin magneetti, joka vetää meitä puoleensa.
Aikamme alkaa taas ikävä kyllä olla lopussa.
Mukava, kun olette seuranneet ohjelmaa. Uskon, että Jumala -
auttaa löytämään kutsumuksen ja kulkemaan siinä ja siunaa.
Jätämme teille hyvästit, rakkaat katsojat, -
ja toivomme teille Jumalan siunausta kutsumuksessanne.
Rünno, kiitos seurastasi ja että saimme puhua tärkeistä asioista.
Kiitos, kun kutsuit mukaan!
Suomennos: Maria Peltokangas