VIRON PASTORIT AREENALLA
Hei kaikki! Tämä on Viron pastorit areenalla.
Viimeksi kerroimme itsestämme, ja nyt jatkamme siitä.
Olen Riho Uusväli, Mustamäen vapaaseurakunnan pastori -
ja kanssani on Allan Saukas, saman seurakunnan vanhimmistosta.
Allan, sinulla oli hyvä ajatus, jonka haluamme kertoa teille.
Lukisitko Raamatusta ne jakeet, joihin ajatus pohjautuu.
Kohta on Hesekiel 47:3-5.
Mies meni itään mittanuora kädessään, -
mittasi tuhat kyynärää ja antoi minun mennä veden poikki.
Vettä oli nilkkoihin asti. Hän mittasi taas tuhat -
ja antoi minun kulkea veden yli. Vettä oli polviin asti.
Taas hän mittasi tuhat ja antoi minun mennä, vesi ylti lanteisiin.
Taas hän mittasi tuhat. Tuli virta, jonka yli en päässyt, -
sillä vesi nousi uimavedeksi, -
virraksi, jota ei voinut ylittää.
Tätä lukiessa mieleeni tuli vertauskuva uskonelämästä.
Usein päätavoitteemme on päästä taivaaseen.
Silloin haluaa jotain, joka kantaa tuon joen yli.
Mieleeni tuli ajatus, -
että me tavallaan yritämme ylittää merta pelastusrenkaalla.
Yritämme hallita tilannetta, uimarengas kainalossa.
Sivusta kuva voi näyttää surkealta ja epävarmalta.
Kellun pelastusrenkaan varassa ja huudan muille: "Tulkaa tänne, -
tekin voitte pelastua ja tulla kanssani taivaaseen!"
Kertomuksessa vesi syvenee -
ja tilanteen hallitseminen itse käy koko ajan vaikeammaksi.
Kun vesi muuttui uimavedeksi, mieleeni tuli vertauskuva, -
että täytyy irrottaa jalat pohjasta ja heittäytyä aaltoihin.
Yritän tehdä asioita oman tietoni ja taitoni avulla, -
mutta kun annan Jumalan Hengen olla virta, joka kantaa minua, -
asiat alkavat muuttua.
Pelastusrengas muuttuu aina vain suuremmaksi alukseksi.
Lopulta se muuttuu suureksi risteilylaivaksi.
Siinä vaiheessa jo kelpaa kutsua matkustajia mukaan ylittämään jokea.
Sitä voi verrata Jumalaan luottamiseen.
Elämässämme on aina asioita, joita haluamme hallita itse.
Rajoitamme sillä Jumalan tekoja elämässämme.
Kuljemme kohti määränpäätä, muttemme ehkä niin sujuvasti.
Kun päästämme irti ja annamme ohjat Jumalalle, -
voimme nauttia matkasta risteilyaluksella, -
jonka kyytiin mahtuu muitakin.
Mitä sinä ajattelet tästä?
Ensimmäisenä mieleeni tuli lukemastasi kohdasta -
yksi siihen liittyvä selitys.
Joku kertoi tai kirjoitti joskus, -
eräästä jokavuotisesta rituaalista Israelissa.
Hesekielin kirjassa kerrotaan, -
että pappi kaatoi kannulla vettä astiaan niin, -
että osa vedestä valui norona alhaalta ulos.
Ihan kuin joka vuosi olisi odotettu, -
että vettä valuisi enemmän ulos ja noro muuttuisi lopulta joeksi.
Tämä toistui vuodesta toiseen.
Saatamme odottaa joskus, että Jumala toimisi elämässämme -
niin kuin me kuvittelemme, ja asetamme Jumalalle rajat.
Yllättävää on se, että joskus Jumala hyväksyy sen -
tai noudattaa tahtoamme. Mutta ei usein.
Saatamme pettyä, sanoa rumasti, -
kaataa asian muiden niskaan tai sanoa Jumalalle rumasti.
Jokainen, joka on pyrkinyt elämään uskonelämää täysillä, -
on kokenut tällaisia aikoja.
Sitten tulee mietittyä, kenen asialla sitä oikein on.
Tarvitsenko Jumalaa elämäni järjestämiseen, -
että asiat ovat hyvin töissä, kotona ja perheessä, -
olen terve ja lapsilla menee hyvin koulussa -
eikä vaivana ole mitään suurempaa sairautta, -
palkka on hyvä ja etenen uralla.
Tarvitsen Jumalaa näihin asioihin. En muuhun.
Ihan kuin Jumala palvelisi minua.
Ihan kuin minä olisin pomo.
Oman elämäni sankari, kuin jossain elokuvassa.
Ja Jumalan tehtävä on auttaa, sillä minähän olen uskova -
ja Jumalan apu minulle on taattu.
Tällöin olemme kyllä ymmärtäneet asiat väärin.
Haluatko jatkaa? - Mieleeni tuli yksi ajatus.
Esimerkiksi Paavali. Hän oli väkevä mies.
Hän oli saanut juutalaisen kasvatuksen.
Jeesus ilmestyi hänelle ja kysyi: "Saul, miksi vainoat minua?"
Saulista tuli Paavali. Hän muuttui ja sai uuden nimen.
Voimme lukea Raamattua ja ihmetellä Paavalin elämää -
ja kaikkea sitä, mitä hän teki ja koki.
Hän kilvoitteli hyvin loppuun asti.
Saatamme toivoa itsellemme samanlaista elämää.
Paavalin elämä ei kuitenkaan ollut miellyttävää.
Häntä lyötiin, hän oli vaarassa, haaksirikkoutui, näki nälkää jne.
Kun tämä tuodaan risteilyaluksen ja pelastusrenkaan kontekstiin, -
tilanne on mielestämme mukava, kun hallitsemme sitä itse.
Hengellisesti pelastusrengas on kuitenkin epäturvallinen kulkupeli.
Kun annan elämäni Jumalan käsiin täydellisesti, -
olen kuin risteilyaluksella. Paavalin elämä oli epämukavaa, -
mutta hänen hengellinen työnsä ja sen työn hedelmä oli väkevä.
Se muistutti risteilyalusta. Suuri kysymys voikin olla se, -
olemmeko valmiit astumaan pois mukavuusalueeltamme -
ja luopumaan hyvästä olostamme, jotta Jumala voisi käyttää meitä.
Tämä on kiinnostava vertaus.
Mistä meidän pitäisi luopua tullaksemme Paavalin kaltaisiksi?
Yritän pukea tämän sanoiksi.
Maailmassa on turvallisia ja vähän vaarallisempia paikkoja.
Joskus lehdissä kerrotaan katujen turvallisuudesta, -
missä tapahtuu eniten tai vähiten onnettomuuksia tai rikoksia.
Maailmassa on muitakin paikkoja ja aikoja, -
esimerkiksi tietyllä kadulla voi olla vaarallista tiettyyn aikaan.
Näin jaamme mielessämme paikat turvallisiin ja vaarallisiin.
Ilman Jumalaa tämä kuva on väärä.
Jumalan kanssa on aina turvallista kulkea.
Jumalan kanssa vaaralliset paikat voivatkin tuntua turvallisilta.
Ilman Jumalaa vaaralliset paikat ovat tosi vaarallisia, -
sillä Jumala ei ole kanssasi ja sinulle voi tapahtua kamalia.
Kävin neuvostoliiton armeijassa, -
se oli tuolle ajanjaksolle tyypillistä aikaa, -
vuosi taisi olla 1982-84.
Olin pohjoisessa Arkangelin alueella.
Armeija kesti kaksi vuotta.
Uusi erä astui palvelukseen aina puolen vuoden välein -
ja asepalveluksen suorittaneet pääsivät pois.
Uusilla tulokkailla oli oma kutsumanimi.
Ensimmäisen puolivuotisen sotamiehiä -
kutsuttiin epävirallisesti nimellä "duhh" -
(venäjäksi "henki, sielu, haju").
Loukkaavia kutsumanimiä oli muitakin, en muista kaikkia.
Duhhit olivat niitä, joita pilkattiin.
Vanhemmat soturit pilailivat iltaisin heidän kustannuksellaan.
Kun päivän lopuksi oli kuulutettu virallinen yörauha, -
kaikki olivat jo sängyissään ja valot pois päältä.
Oli nukkumaanmenon aika. Sitten joku huudahti: -
"Duhhit, päivä on ohi!"
Kaikkien duhhien piti vastata kuorossa: -
"Kiitos Jumalalle, tänään jäätiin henkiin!"
Tämä oli kaikista hirveän hauskaa.
Jo silloin minusta tuntui, että tällä tavalla -
oli tietynlainen tausta ja tarkoitus.
Neuvostoliiton aikaisessa yhteiskunnassa ja armeijassa -
viljeltiin ymmärrystä siitä, -
että usko Jumalaan on tyhmien hommaa.
Eli duhhit, joiden elämä on muutenkin -
vaikeampaa kuin muilla, -
ja heitä pidettiin muutenkin tyhminä!
Päivän lopussa he jopa kiittävät Jumalaa, -
että ovat hengissä.
Kun kerroin tämän tarinan eräälle tuttavalle, -
hän sanoi, että meillä oli erityisen hengellinen yksikkö, -
iltarukous oli aina pidetty.
Minun mielestäni tämä on hyvä vertauskuva -
siitä, kuinka elämme kristityn elämäämme.
Huokaammeko päivän lopuksi Jumalan puoleen:
"Tänäänkin jäimme henkiin!"
Elämmekö päivä kerrallaan?
Elämmekö sunnuntaista sunnuntaihin?
Sunnuntaina nautimme yhdessäoloa.
Sitten alkaa raskas työviikko -
ongelmineen ja kriisitilanteineen.
Sunnuntaina taas huokaamme: -
"Viikko on taas ohi! Kiitos Jumalalle, henkiin jäätiin!"
Se on vaikeaa.
Haluan tarjota toista ajattelutapaa tämän tilalle.
Haluan kääntää sen toisin päin.
Joskus tekisi mieli kääntää oma sielu ylösalaisin Jumalan edessä.
Samalla tavalla, kuin kääntäisit sormikkaan toisinpäin, -
niin että saat poistettua roskat, mitä sen sisään on kertynyt.
Kun uskallat vuodattaa Jumalalle kaiken, mitä sydämestäsi löytyy, -
niin monikin asia elämässäsi voi hoitua kuntoon.
Eikä sinun enää tarvitse elää sunnuntaista sunnuntaihin -
tai jokaviikkoisesta solusta toiseen.
Sinun ei pidä elää pelossa, -
yrittäen jotenkin jäädä henkiin niiden välipäivien aikana.
Sunnuntain pitäisi olla se päivä, milloin meitä varustetaan.
Älä siis laiminlyö seurakuntasi kokoontumisia.
Sunnuntaina saa varustuksen alkavaan viikkoon.
Et lähde sieltä maailmaan viikoksi kärsimään.
Oikeastaan lähdet lähetykseen. Sinulla on tehtävä täytettävänä -
julistaa Kristusta sanoilla ja teoilla.
Niin hyvin, kuin vain osaat.
Jumala huolehtii muusta.
Viikon päästä palaat, eikä sinun pidä huokaista helpotuksesta.
"Jotenkin nyt selvisin tästä viikosta hengissä!"
"Nyt pitää selvitä seuraava viikko. Rukoilkaa nyt puolestani, -
että Herra varjelisi minua!"
Ei, vaan sinä tulet seurakuntaan hakemaan varustusta, -
jotta pääset jatkamaan tehtävääsi, joka sinulla on täytettävänä.
Tästä turvallisuuden aiheesta tuli mieleeni eräs esimerkki.
Katsoin tosielämään perustuvaa ohjelmasarjaa Irakin sodasta.
Siinä kerrottiin yksiköstä, jonka mukaan oli lähetetty reportteri.
Yksikkö sattui ansaan ja heitä pommitettiin.
Reportteri oli ensimmäistä kertaa tositilanteessa ja hyvin peloissaan.
Soturi, joka oli jo tottunut näihin tilanteisiin, kysyi: -
"Mitä luulet, onko tämä turvallinen paikka?"
Reportteri vastasi: "Varmasti ei ole, ammukset lentävät!"
Soturi vastasi hänelle: -
"Sinä olet piilossa panssariauton renkaan takana.
Auto on sinulle kilpi.
Täällä Irakissa ei ole sinulle turvallisempaa paikkaa."
Siellä voit kävellä kadulla ja astua pommin päälle.
Luulet olevasi turvassa, mutta silti räjähtää.
Hengellisesti on sama tilanne. Turvallisuus voi olla petollista.
Mutta Jumalan kanssa ollessa ja käydessä -
olemme aina turvassa.
Jos meillä ei ole Jumalaa, -
ns. turvalliset tilanteet voivat oikeasti olla hyvin vaarallisia.
Meidän tulee liikkua yhdessä Jumalan kanssa.
Meillä on vielä hetki aikaa.
Halusimme jakaa ajatuksen -
kaikkein pyhimmästä paikasta Jumalan temppelissä.
Emme ala lukemaan tässä kaikkia raamatunpaikkoja, -
muuten menee liikaa aikaa.
Uskon, että tämä ajatus on tuttu monelle katsojalle.
Tuon ajan Israelissa temppeli rakennettiin säännösten mukaan.
Siellä oli esikartano, pyhä ja kaikkein pyhin.
Viimeiseen huoneeseen pääsi vain pappi kerran vuodessa, -
katumaan koko kansan syntejä.
Jumala oli näin määrännyt.
Ihmiset hyväksyivät tämän ja näin toimittiin vuosisatoja.
Kun Kristus kuoli ristillä, väliverho halkesi keskeltä -
ja avasi kaikille sisäänpääsyn kaikkein pyhimpään.
Se ei ollut enää ainoastaan ylipapin etuoikeus.
Halusitko jakaa tästä aiheesta jotain?
Kyllä, luin raamatusta sen jakeen, missä väliverho halkesi kahtia -
ja se puhutteli minua.
Kun temppelin väliverho halkesi, -
Jumala ei ole enää sidottu maalliseen rakennukseen -
vaan Pyhän Hengen kautta Jumala voi asua sydämissämme.
Raamattu sanoo, että ruumiimme on Pyhän Hengen temppeli.
Tuossa hetkessä tapahtui siis jotain mullistavaa. Mitä sitten tapahtui?
Teeskenneltiin, että mitään ei ollut tapahtunut.
Jumalanpalveluksia jatkettiin samaan malliin.
Minun elämässä voi tapahtua samoin.
Jumala koskettaa ja tuo asioita ilmi elämässäni, -
kuvainnollisesti repien väliverhon halki.
Hän näyttää minulle asioita, jotka ovat piilossa, -
elämäni alueita, jotka Hän haluaa minun luovuttavan Hänelle.
Kuinka yleensä käyttäydymme? Jumala tuo jonkin asian esille.
Sen sijaan, että kadumme syntejämme, -
ompelemme äkkiä haljenneen väliverhon yhteen -
ihan kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Ihminen ei näe, mitä hänen sisällään on.
Raamattu sanoo, että ihminen näkee silmillä, Jumala näkee sydämeen.
Kun Jumala koskettaa meitä, -
ei ole meidän tehtävämme harsia väliverhoa takaisin kokoon, -
teeskennellä, että kaikki on hyvin.
Vaan meidän tulee nöyrästi katua syntejämme -
ja olla Jumalalle kiitollisia, että Hän on tuonut syntimme ilmi.
Uskon, että tämä asia soveltuu jokaisen arkipäivään.
Reagoida Jumalan kutsuun katua ja tehdä muutos.
On erilaisia ihmistyyppejä, joille tämä on enemmän ominaista.
Koen itse olevani järjestyksellinen ihminen.
Minusta on hienoa, kun asioilla on tietty järjestys, -
tiedän, milloin mitäkin tapahtuu ja mitkä asiat liittyvät toisiinsa.
Välillä tunnen oloni syylliseksi, -
kun en saa asioita järjestykseen.
Minä koen sen suurena vaarana, -
kun Jumala yhtäkkiä puhuttelee ja alkaa näyttämään asioita.
Sehän pilaa minun järjestykseni!
Kaiken sen, mihin olen tottunut, mikä on helppoa.
Omasta mielestäni olen oikealla tiellä -
ja samaa rataa jatkaminen ei vaadi minulta paljoa vaivaa.
Olen tottunut tähän tapaan tehdä asioita.
Nyt minua vaaditaan astumaan sivuun totutulta polulta.
Ensimmäinen reaktioni on kieltäytyä.
Kuka tahansa muu voi ottaa itselleen uuden tehtävän.
Olen iloinen heidän puolestaan, olen valmis tarjoamaan esirukousta.
Antaa heidän tehdä sitä ja minä jatkan omalla radallani.
Minulla on omat päämäärät.
Siinä on se vaara, että jossain vaiheessa huomaa, -
että se ei olekaan enää Jumalan päämäärä.
Hoidat omia hommia ja Jumala katselee sivusta.
Näin päädymme takaisin alkupisteeseen.
Haluamme pitää ohjat omissa käsissämme -
ja kellua sen pelastusrenkaan varassa.
Pidän kurssin sen mukaisena, -
mitä olen lukenut Raamatusta, mitä itse ymmärrän.
Oikeasti kellun veden varassa ja pyörin ympyrää, -
samalla viestittäen muille, että kaikki on hallinnassa!
Meidän pitäisi päästää irti omista tottumuksistamme -
ja mukavuudenhalustamme, antaa Pyhän Hengen muuttaa meitä.
Aluksi se voikin tuntua sekavalta.
Kun luemme hengellisiä kirjoja, -
näemme, kuinka Jumalan Henki muuttaa ihmisiä.
Hän ottaa pois maalliset asiat, -
mutta antaa tilalle hengellisiä rikkauksia.
Kaikki haluamme, että se tapahtuisi omassa elämässämme.
Mutta emme halua astua ulos omasta mukavuusvyöhykkeestä, -
antaa ohjia Jumalan käsiin ja sanoa Hänelle: -
"Haluan olla työvälineesi, kuuliainen Sinulle.
En tahdo välittää siitä, mikä minusta tuntuu mukavalta.
Haluan tietää, miksi olet kutsunut minut omaksesi.
Mikä on minun elämäni hedelmä ja tarkoitukseni?"
Tämä on periaate, mikä voisi toimia elämässämme.
Jumala ei ole meidän palveluksessamme, -
että voisimme elää hyvää elämää.
Me olemme niitä, jotka palvelevat Jumalaa.
Meidän tehtävämme on julistaa Jumalan Sanaa.
Jumala haluaa meidän kauttamme näyttää niille, jotka eivät tunne Häntä,
miltä jokapäiväinen elämä Jumalan kanssa näyttää.
Että he näkisivät ja osaisivat toivoa samaa itselleen.
Edellisen ohjelman alussa ja lopussa luin raamatunjakeen: -
"Maistakaa ja katsokaa, kuinka Herra on hyvä!"
Kristinusko ei ole uskonto vaan elävä usko.
Kun se usko loistaa meistä ulospäin, se sytyttää ihmiset.
Jos meillä on kuiva uskonto, tavat ja rituaalit, -
voiko se koskaan heijastaa Jumalan rakkautta -
ja elämän muuttavaa voimaa?
Meidän tulisi todella tavoitella henkilökohtaista suhdetta -
ja luottamusta Jumalaan.
Kristus, joka loistaa kauttamme, muuttaa ihmisiä ympärillämme -
ja meitä itseämme.
Niin meidät huomataan ja nähdään esimerkkinä.
Kiitos sinulle, avasit juuri kokonaan uuden aiheen: Kristinusko ja uskonto.
Kristinusko vai uskonto?
Tänään meillä loppuu aika, -
mutta ehkäpä palaamme aiheeseen tulevaisuudessa.
Rakkaat katsojat, katsoitte ohjelmaa "Viron pastorit areenalla".
Tapaamisiin seuraavassa jaksossa!
Suomennos: Sanna Pitko