VIRON PASTORIT AREENALLA
Tervetuloa seuraamaan sarjaa Viron pastorit areenalla.
Olen Riho Uusväli, Mustamäen vapaaseurakunnan pastori.
Tänään kanssani on -
seurakunnan vanhimmiston jäsen Allan Saukas. - Hei!
Tässä jaksossa kerromme omasta taustastamme.
Teemme useamman jakson, joten tutustutaan ensin.
Kerron ensin itsestäni. En kasvanut uskovassa kodissa.
En ole taustaltani kristitty. Kotona ei puhuttu Jumalasta.
Kyse ei kuitenkaan ollut kieltämisestä tai halveksunnasta.
Kun olin pieni, asuimme Tallinnan vanhassakaupungissa.
Aloitin koulutieni oppikoulussa.
Kuljin kouluun ortodoksikirkon ohi.
Koulutuntini olivat iltaisin. Päivät eivät olleet pitkiä.
Kun palasin koulusta kotiin, -
keväällä illat olivat jo valoisia.
Muistan, miten valo loisti ortodoksikirkon sisällä.
Se oli ensimmäisiä kertoja, kun ymmärsin kirkon olemassaolon.
Sitä en tiennyt mitä varten se oli tai mitä siellä tehtiin.
Kun äidillä oli vapaapäivä -
ja se sattui sunnuntaille, jolloin ei ollut koulua, -
kävimme joskus kävelyllä.
Nähtyäni kirkon ehdotin äidille, että kävisimme kirkossa.
Äiti ei tiennyt, mistä olin saanut ajatuksen.
Hän vei minut tuomiokirkkoon, jonka lähistöllä kävelimme usein.
Lapsen silmin se oli synkempi, -
ja ero ortodoksikirkon loistoon oli suuri.
Kiinnostukseni käydä kirkossa lopahti siihen.
Eräs sukulaisemme, äitini veli, -
asui Australiassa.
Lähetimme hänelle kirjeitä ja postikortteja.
Äiti kertoi, että Virossa kortit lähetettiin uudeksi vuodeksi, -
mutta Australiaan kortti lähetettiin aiemmin, jouluksi.
Ne piti myös postittaa ajoissa, jotta ne ehtivät perille.
Posti oli naapurissa, joten vein äidin kirjoittamat kortit sinne.
Kerran eräs nainen halusi tietää minne oikein lähetin kirjeitä.
Kun kerroin naiselle, mitä olin kuullut äidiltäni, -
hän kysyi tiedänkö mikä joulu on.
Nyt ymmärrän, että hän halusi kertoa minulle Jumalasta.
Silloin en ollut valmis.
Uskon, että sain hänestä esirukoilijan.
En tiedä hänestä sen enempää, emme tavanneet sen jälkeen.
Kun kävin opistoa, -
suurin piirtein sen puolivälissä -
olimme isäni kanssa eräässä retkeilymajassa.
Äiti oli silloin jo kuollut.
Tapasin siellä ihmisen, joka halusi kertoa minulle Jumalasta.
Hän puhui venäjää, enkä ymmärtänyt häntä täysin.
Päätin kuitenkin käydä kirkossa, kun pääsisin kotiin, -
ja selvittää, mitä siellä tapahtuu, -
sillä tuon ihmisen jutut kuulostivat ihan hölynpölyltä.
Vuoden 1979 syksyllä kävin monessa Tallinnan kirkossa.
Olevistessa oli monia erilaisia tilaisuuksia.
Effataa-ilta oli kahdesti kuussa.
Samoina viikonloppuina oli suuri venäjänkielinen kokous.
Eräänä lauantai-iltana sanoma osui parhaiten kohdalle -
ja ymmärsin, mistä oikein on kyse.
En kuitenkaan rohjennut mennä eteen rukoiltavaksi.
Sen uskalsin tehdä vasta aamulla. Lähdin takaisin kirkkoon -
ja tulin perille, kun seurakunta lauloi loppulaulua seisaaltaan.
Olisin varmaan lähtenyt pois ja asia olisi jäänyt siihen, -
jollei eräs täti olisi neuvonut minua Maarian kappeliin, -
pienempään saliin, jossa alkoi toinen kokous.
Se oli venäjäksi ja kesti kauan. Aihe ei ollut minulle tärkeä.
Kokouksen päätyttyä ihmiset jonottivat rukoiltavaksi.
Menin jonon päähän ja ajattelin, että kun olen viimeinen, -
minulla on aikaa puhua rukouspalvelijoiden kanssa.
Kun oma vuoroni lähestyi, takanani oli pitkä jono -
ja minulta kysyttiin vain haluanko antaa elämäni Jumalalle.
Koulussa totuin vastaamaan opettajalle odotusten mukaan.
Tajusin, että minulta odotettiin myöntävää vastausta, -
ja vastasin myöntävästi.
Se on hengellinen syntymäpäiväni, joka sai aikaan kaiken muun.
Se on ainoa päivä, jonka päivämäärän muistan.
Myöhemmin olen muuttanut mieltäni usein.
Ensimmäinen myöntävä vastaus ei ollut tietoinen.
En ymmärtänyt kysymystä tai asian tarkoitusta.
Sen jälkeen Jumala aloitti työnsä elämässäni.
Hän oli tehnyt työtä ennenkin, mutta nyt ymmärsin sen.
Sitten piti mennä armeijaan ja tuli toiset ajat, -
menin naimisiin ja sain perheen.
Jo ennen näitä asioita liityin Olevisten seurakuntaan.
Onko Jumala sitten tehnyt ihmeitä elämässäni?
Sanoisin, että kaikilla on Jumalan kanssa kokemuksia, -
joissa olemme olleet kiperässä tilanteessa, -
olemme huutaneet apua ja Jumala on auttanut meitä.
Joskus tajuamme kiittää Häntä ja joskus saamme lisätietoja -
ja tajuamme, että näin pitikin käydä.
Asialle on luonnollinen selitys.
Emme aina osaa pitää ihmeitä suurimpina ihmeinä.
Minulle ei ole esimerkiksi kasvanut uusia ruumiinosia.
Terveyteen olen kyllä saanut joskus apua.
Suurin ihme on se, että minä, joka tulin yhteisöstä, -
jossa ei puhuttu Jumalasta ja aiheesta vaiettiin, -
olen löytänyt Jumalan luo ja rakastan Häntä suuresti.
Pidän Hänestä kiinni kaikissa elämäni asioissa.
Ilman Häntä en haluaisi elää.
Palataan vielä tarinan alkuun.
Kun olin pieni, meillä kävi haastattelijoita.
Nuoret, varmaankin opiskelijat, tekivät omaa tutkimustaan.
Heillä oli kysymyksiä laidasta laitaan.
Isääni huvitti se, että kysyttiin myös uskonnollista vakaumusta.
Hän vitsaili kysyjien kanssa ja ehdotti juutalaisuutta.
En ymmärtänyt vitsiä. Kerron tämän jutun siksi, -
että saat käsityksen, mitä kotonani ajateltiin uskosta, -
mitä omaksuin kotoa ja miten Jumala on muuttanut sitä.
Se oli minun tarinani. Allan, kerro sinä nyt omasi.
Nimeni on Allan Saukas ja olen 27-vuotias.
Olen naimisissa ja minulla on 2-vuotias poika ja tytär 4 kk.
Kuulun Mustamäen vapaaseurakuntaan.
Kasvoin niin sanotusti puolikristityssä perheessä.
Isäni oli uskossa, mutta äitini ei ollut.
Isäni äiti kävi kirkossa, mutta hänen miehensä ei.
Isäni isän äiti uskoi syvästi, mutta hänen miehestään en tiedä.
Kävin lapsesta asti kirkossa, sillä isä otti meidät mukaan.
Minun lisäkseni mukaan lähti yksi veli ja kolme siskoa.
Ensimmäinen seurakunta oli Sakun helluntaikirkko.
Aluksi se oli mukavaa.
Perheen kanssa lähteminen, autoon ahtautuminen -
ja pyhäkoulu kuvineen ja kertomuksineen.
Kun pyhäkoulu loppui ennen kokousta, -
saimme leikkiä ja keksiä omia kertomuksia.
Yhtäkkiä se ei enää ollutkaan jännää.
Sitten isä keksi, -
että saamme jäätelöä aina jumalanpalveluksen jälkeen.
Se oli hyvä syy mennä kirkkoon.
Oli muutakin tekemistä, kuten leikit naapurin lasten kanssa.
He lähtivät maanantaina kaupunkiin kouluun.
Kun viikonlopusta iso osa kului kirkossa, -
tarvittiin kannustinta, ja jäätelö sopi siihen hyvin.
Kun aloin tulla varhaiseen teini-ikään, -
jäätelö ei enää kiinnostanut. Tytöt sen sijaan kiinnostivat.
Kirkossa kävi eräs tyttö.
Emme seurustelleet, mutta istuimme vierekkäin.
Se sopi kannustimeksi silloin. Olin kuitenkin vielä lapsi.
Toisen vieressä istuminen ja hauskojen juttujen kertominen -
lakkasi myös kiinnostamasta.
Tilanne vaikeutui perheessämme ja tuli aika vaihtaa seurakuntaa.
Ennen seurakunnan vaihtoa tapahtui mielenkiintoinen juttu.
Pastori Neemo Raasik ehdotti pastorillemme Sakussa, -
että esittäisimme näytelmän Taivaan portit ja helvetin liekit.
Perheessämme oli paljon lapsia ja isäkin julisti Sanaa kirkossa.
Jos äitikin suostuisi, -
meillä olisi hyvät näyttelijät esittämään uskovaa perhettä.
Silloin uskonasiat alkoivat kiinnostaa myös äiti.
Saimmekin roolit näytelmästä.
Aloimme opetella vuorosanoja ja rooleja.
Sitten alkoivat esitykset. Odotimme lavan takana -
erityisessä huoneessa, kunnes oli vuoromme astua näyttämölle.
Esitimme kauniin tarinan uskovasta perheestä.
Uskova perhe ajaa autolla ja joutuu onnettomuuteen.
Heidän matkansa päättyy ja he tapaavat taivaassa Jeesuksen.
Näytelmässä oli monta kohtausta, ja halusin nähdä ne.
Kysyin isältäni, saisinko osuutemme jälkeen -
hiipiä takaovesta saliin ja katsoa, mitä siellä tapahtuu.
Olin kuullut ja nähnyt vähän, mutta halusin nähdä enemmän.
Kun tulin saliin, menossa oli isän ja pojan kohtaus.
He ajoivat autolla pelaamaan jalkapalloa.
Poika kyseli isältä kirkosta, koska se kiinnosti häntä.
Isä sanoi, että kirkossa käyvät vain tytöt, vanhat ja heikot.
Kirkolta ei saanut sitä ja tätä, joten ei ollut järkeä uskoa.
Poika päätti, ettei usko, isä on oikeassa.
Taas tapahtui onnettomuus ja isä ja poika kuolivat.
Kun he olivat taivaan ja helvetin esikartanossa, -
demonit tulivat ja veivät pojan pois.
Poika kysyi isältä miksi tämä valehteli taivaasta.
Se iski sydämeeni. Nämä asiat ovat totta.
On taivas ja on helvetti.
Ymmärsin, että minun täytyy tehdä päätös.
Olin silloin 10- tai 11-vuotias.
Kun näytelmä päättyi, -
ja koska se evankelioivana kehotti tekemään päätöksen, -
ihmisiä kutsuttiin eteen rukoilemaan syntisen rukousta.
Halusin kovasti mennä sinne ja meninkin eteen.
En halunnut joutua demonien luo. Halusin Jeesuksen luo.
Demonit olivat pelottavia ja tunsin, että minun oli mentävä.
Aluksi uskoontulo antoi voimaa ja oli virkistävää.
Kirkossa käyminen muuttui.
Teini-ikä painoi kuitenkin päälle ja tuli vielä jännempiä asioita.
Koulukaverit ja muut jutut. Minusta tuli kaksinaamainen.
Kävin sunnuntaisin kirkossa, koska isäni käski niin.
Isän kunnioittaminen on ollut minulle lapsesta asti selvää.
Isää toteltiin.
Sisältö kuitenkin puuttui. Juoksimme vain käytävillä jne.
Koulussa olin samanlainen. Haistattelin, valehtelin, -
tappelin poikien kanssa ja tein kaikenlaista typerää.
Olin tavallinen koulupoika.
Sanoinkin jo, että perhesyistä vaihdoimme seurakuntaa.
Isäni sisar kutsui meidät Mustamäen vapaaseurakuntaan, -
ja aloimme pitää siitä.
Se oli toisenlainen, avoin ja täynnä rakkautta. Jäimme sinne.
Koulussa kaikki jatkui ennallaan.
Sunnuntait alkoivat kuitenkin täyttyä oikealla asialla.
Kun ihmiset vaihtuivat, sanoma alkoi mennä perille.
Pastori Priit Pesur otti silloin joukon nuoria siipiensä suojaan -
ja alkoi johdattamaan meitä kohti kastetta -
ja lopullista ratkaisua.
Se kesti useamman vuoden. Olin muistaakseni 15-vuotias, -
kun minut kastettiin Valklan rantavedessä.
Pastori Priit, Rein Uuemõis ja isäni kastoivat minut.
Sisäistin silloin täydellisesti mitä olen tekemässä.
Uskon, että sanat, jotka sanoin kylmässä merivedessä, -
että tahdoin ja uskoin, tulivat koko sydämestäni.
Se oli oikea päätös ja halusin sitä.
Päätöksen tuoreus kantoi kauan.
Sitten tuli taas arki ja koko juttu alkoi lässähtää.
Tuli aika lähteä Võruun armeijaan.
Etsin sieltä seurakuntaa ja löysin baptistiseurakunnan.
Minusta kaavailtiin heti nuorisotyöntekijää.
Mustamäellä nuorisotyö oli juuri aloitettu.
Mietin, että voisihan sitä kokeilla.
Jumala alkoi kasvattaa minua.
Läheiseni olivat muualla, joten minulla oli paljon aikaa.
Tein neljä päivää viikossa töitä seurakunnassa.
Sinä aikana Jumala kehitti, muutti ja johdatti minua.
Tämän kasvun myötä Jumala juurtui sisimpääni.
Armeijan jälkeen palasin Tallinnaan, menin naimisiin -
ja minulla on kaksi lasta.
Pastori Priit alkoi ohjata minua seurakuntatyöhön.
Hän antoi tilaisuuden todistaa ja kokosi meidät nuoret miehet -
ja antoi meille tehtäväksi valmistautua jakamaan sanaa.
Monet muista, joille tarjottiin sama mahdollisuus, -
kokeilivat kerran eivätkä kokeneet sitä omakseen.
Minulle se kuitenkin sopi.
Tunsin itseni aina tyhjäksi, ettei minulla ole annettavaa.
Tämän kautta Jumala kuitenkin on kasvattanut ja kehittänyt.
Jumala antaa, kun antaa itsekin. Nyt olen vanhimmistossa.
Näin Jumala on minua johdattanut.
Kun mietitään mitä Jumala on muuttanut elämässäni, -
yksi suuri muutos on se, että tulin uskoon ja olen uskossa.
Kaikki ei ole itsestään selvää.
Vanhempieni tai isovanhempieni usko ei ole minun uskoani.
Minun pitää tehdä omat päätökset.
Jos ne eivät ole selviä, elämäkin mutkittelee.
Tein paljon tyhmyyksiä silloin, kun en ollut kirkossa.
Koulussa minut tunnettiin pahojaan tekevänä nulikkana, -
ja jouduin jatkuvasti rehtorin kansliaan puhutteluun.
Keksimme kerran poikien kanssa, että autolla kaahailu on siistiä.
Ostimme vanhoja autoja ja ajoimme niillä.
Vauhti kiihtyi ajan myötä.
Sitten keksimme ajaa autot katon kautta ympäri.
Meillä ei ollut turvavöitä -
tai turvallisia autoja, vaan vanhoja venäläisiä autoja.
Ajoin auton katolleen 11 kertaa.
Olen kuullut, miten monelle riittää jo pieni törmäys.
Auto on kunnossa, mutta ihminen halvaantuu.
Jumala on varjellut minua.
Teini-iässä pojat kiinnostuvat tytöistä -
ja miettivät vain yhtä asiaa. Mietin itsekin suhdeasioita.
Tiesin, että esiaviollinen seksi on avioliiton rikkomista.
Olen muutaman kerran melkein mennyt sänkyyn tytön kanssa.
Inhimillisesti ajatellen: kun housut ovat vielä jalassa, -
pystytkö pidättelemään itseäsi?
Jumala antoi voimaa kieltäytyä. Mietin, mikä mies oikein olen.
Myöhemmin sain kertoa vaimolleni, että olin pitänyt itseni puhtaana.
Näen elämässäni Jumalan ihmeitä ja miten Hän on kantanut minua.
Uskova perhetausta on siunaus, -
mutta se ei suojele pahoilta asioilta.
Jumalan avulla olen selvinnyt puhtaana.
Se on suuri ihme. Jos ihmeitä alkaa laskea, niitä on paljon.
Kilpailimme kaverien kanssa esimerkiksi siitä, -
kuka varastaa eniten karkkia.
Sosiaalisena poikana minäkin päätin osallistua.
Vaikka yllytinkin muita, -
omatuntoni ei sallinut minun varastaa.
Näin Jumala on elämässäni, ja olen kiitollinen ollessani täällä.
Kiitos, Allan.
Luen seuraavan psalmin näiden kertomusten päätteeksi.
Psalmi 34:9: "Maistakaa ja katsokaa, kuinka Herra on hyvä."
Olemme maistaneet ja kokeneet sen omakohtaisesti -
ja havainneet sen todeksi.
Kiitos seurasta, ensi jaksossa tavataan!
Suomennos: Maria Peltokangas