VIRON PASTORIT AREENALLA
Arvoisa televisiokatsoja, olemme TV7 studiossa, -
kuvaamassa ohjelmaa "Viron pastorit areenalla".
Nimeni on Guldar Järve.
Olen Viron Kristillisen Helluntaikirkon pastori.
Minulla on etuoikeus palvella seurakuntia -
Abja-Paluojassa, Hallistessa, Viljandissa ja muualla.
Olen Jumalalle kiitollinen, että Hän kutsui minut.
Lihani on heikko, mutta olen täällä Jumalan voimasta.
Käsittelemme tänään aihetta luottamus.
Olenko 100% pätevä puhumaan tästä aiheesta? En tiedä.
Mutta olen ymmärtänyt jotain siitä, -
kuinka tärkeää on luottaa Jumalaan.
Muistan vielä, kuinka olin nuori uskova -
ja tiesin, että Jumala parantaa.
Olin ollut 2 vuotta uskossa, kun sairastuin.
Flunssa kaatoi minut sänkyyn.
Vieressäni oli kuumemittari ja paljon eri lääkkeitä.
Sitten huoneeseen astui pastorini ja eräs uskon veli.
He sanoivat: "Guldar, Jumala parantaa sinut."
Kyllä, uskoin heitä. Mutta en uskaltanut luottaa Jumalaan.
He rukoilivat puolestani, voitelivat öljyllä ja sanoivat: -
"Tee jotain, mitä et ennen pystynyt tekemään."
Makasin maassa ja mietin hetken.
Sitten otin polkupyörän ja lähdin ulos.
Ulkona oli -10 astetta ja lunta.
Pyörän otin mukaan, jotta voisin ottaa siitä tukea.
Otin uskonaskeleen. Päätin luottaa Jumalaan.
Kävelin kilometrin yhteen suuntaan -
ja paluumatkalla tunsin oloni heikoksi.
Aloin epäilemään. Pelkäsin luottaa Jumalaan.
Kotona kaaduin vuoteeseen ja olin ihan loppu.
Tunsin olevani tulikuuma, -
mutta en uskaltanut mitata kuumetta.
Nukahdin.
Aamulla herätessäni tunsin oloni reippaaksi -
ja sairaudesta oli vain muisto jäljellä.
Uskoin, otin uskonaskeleen ja luotin.
Sen seurauksena paranin täysin.
Muistan myös erään tilanteen perheeni kanssa.
Olimme päättäneet lähteä lomalle Kablin rannalle.
Suunnitelmat oli tehty ja viimeiset valmistelut vielä kesken.
Yhtäkkiä huomasin, että tyttäreni käyttäytyy oudosti.
Hän oli muuten vilkas lapsi, mutta nyt istui ihan hiljaa tuolilla.
Hänellä oli noussut kuume.
Meillä oli jo suunnitelmat tehty emmekä halunneet muuttaa niitä.
Voitelimme vaimoni kanssa lapsemme öljyllä -
ja julistimme terveyttä Jeesuksen Kristuksen nimessä.
Mitään ei tapahtunut heti.
Päätimme luottaa Jumalaan ja aloimme ajaa Kablin suuntaan.
Matkalla seurasin peilistä, miten hän näytti voivan.
Hän vain istui ihan hiljaa.
Mietin, toiminko oikein. Isänä sydämeeni sattui.
Kun pääsimme perille ja avasin auton oven, -
tyttäreni hyppäsi ulos, -
kiljui ja oli täynnä riemua.
Uskoin ja luotin ja Jumala teki ihmeen.
Luotanko aina Jumalaan 100-prosenttisesti?
En usko.
Välillä epäilykseni ja pelkoni saavat minusta otteen.
Tutkitaan hieman Jobin kirjaa.
Job oli kärsimyksien mies.
Hänellä oli usko, hän luotti Jumalaan, mutta sitten tulivat koettelemukset.
Häneltä ryöstettiin koko omaisuus.
Hänen lapsensa kuolivat.
Kärsimys kärsimyksen perään.
Mutta Job ei luovuttanut. Hän uskoi Jumalaan.
Hänen rakas vaimonsa sanoi: "Kiroa Jumalasi ja kuole!"
Job ei tehnyt sitä. Hän uskoi.
Hän luotti, että on olemassa ratkaisu, -
vaikka heikkouden hetket ja vaikeudet kohtasivat hänet.
Sitten viisaat miehet, hänen ystävänsä, tulevat hänen luokseen.
Kautta rantain, he alkavat syyttämään Jobia.
Jobin kirja 8:14.
Suahilainen Bildad sanoo näin:
"Hän panee turvansa lukinlankaan, etsii tukea hämähäkinverkosta."
Nämä sanat hän sanoi Jobille...
"Hän panee turvansa lukinlankaan, etsii tukea hämähäkinverkosta."
Se oli ihan liikaa.
Nuo sanat satuttivat Jobia.
Ne eivät olleet kultaomenia hopeatarjottimella.
Ne olivat mätiä ja kitkeriä omenanraatoja.
Mutta tiedämme, miten tämä kertomus päättyy.
Job sai moninkertaisesti takaisin kaiken, minkä oli menettänyt.
Miksi? Koska hän uskoi ja luotti Jumalaan.
Olen päättänyt omassa elämässäni -
lukea joka vuosi Raamattu kannesta kanteen.
Aloitan 1. Mooseksen kirjasta ja lopetan Ilmestyskirjaan.
Joku katsoja voi miettiä: -
"Guldar, etkö osaa lukea?
Miten sinulla voi mennä vuosi yhden Raamatun lukemiseen?"
Rakas katsoja, Raamattu on hyvin sisällöllinen kirja.
Välillä jaksan lukea vain yhden sivun.
Se on hyvin inspiroiva kirja, joka ruokkii minua sisäisesti.
Luukkaan evankeliumi 1:4 sanotaan näin: -
"...jotta tietäisit, kuinka luotettavaa sinulle annettu opetus on. "
Luukas kirjoitti tämän evankeliumin kunnioitetulle Teofilokselle, -
että hän tietäisi, kuinka luotettavaa hänelle annettu opetus on.
Minun aamuni alkaa Jumalan Sanalla.
Luen Jumalan Sanaa, rukoilen ja mietiskelen.
Ne ovat upeita hetkiä.
Voin sanoa, että tämä on elämäni käsikirja.
Se näyttää minulle kaikki päätökseni ja valintani.
Uskon Jumalaan.
Ja usko ei ole passiivista, vaan se laittaa meidät liikkumaan.
Jotta voisimme luottaa Jumalaan.
Muistan, kuinka vuosia sitten, minulla oli syntymäpäivä tulossa.
Tyttäreni piirsi minulle syntymäpäiväkortin.
Hän yleensä piirsi äidilleen kortteja, joissa oli kukkasia.
Mutta tällä kertaa hän piirsi minulle erikoisen kortin, -
jolla oli minulle suuri merkitys.
Hän piirsi kortin, -
jossa isä istui pöydän ääressä ja luki raamattua.
Millainen kunnianosoitus!
Minä aloitan päiväni Jumalan Sanalla.
Mitä enemmän luen Sanaa, sitä enemmän uskoni kasvaa -
ja alan luottaa Jumalaan.
Kaikki ei aina mene ihan nappiin, mutta aina välillä onnistutaan.
Heprealaiskirjeessä 11:1 sanotaan: -
"Mutta usko on luja luottamus siihen, mitä toivotaan, -
ojentautuminen sen mukaan, mikä ei näy."
Usko on luja luottamus.
Kun uskomme Jumalaan, alamme myös luottamaan Häneen.
1997 vuonna aloitin työni Viljandin nuorisovankilassa.
Kuinka tärkeää siellä oli voittaa nuoren pojan luottamus!
Kun vankilaan tuli uusi vanki, -
en jäänyt odottamaan, milloin hän kutsuu minut luokseen.
Menin itse hänen luokseen, -
voittaakseni hänen luottamuksensa.
Kerroin omasta elämästäni, harrastuksistani, Jumalasta.
Lopulta poistuessani ojensin hänelle käteni.
Jos hän puristi kättäni, se oli luottamuksen merkki.
Sen jälkeen oli helppoa jakaa evankeliumia.
Niiden 10 vuoden aikana, kun palvelin Viljandin nuorisovankilassa, -
kastoimme yli 200 nuorta miestä.
Vuonna 2007, -
viimeiset 36 nuorta oli jäänyt vankilan työleirille.
Sinne tuli norjalainen evankelista, joka kysyi:-
"Pojat, kuinka moni teistä uskoo Jumalaan?"
Jumalan mieliksi kaikkien kädet nousivat.
Pojat luottivat minuun niin kuin minä luotan Jumalaan.
Ehkä kaikki heistä eivät pysyneet sillä uskon tiellä.
Mutta monet ovat löytäneet sen tien.
Olen kiitollinen Jumalalle ja Hänen armolleen, joka minua kantaa.
Olen kiitollinen, että voin luottaa Jumalaan.
On tilanteita, joista en itse pidä.
Välillä ne ovat hyvinkin vaikeita.
Mutta Jumalaan luottaen, saavutamme voiton.
Efesolaiskirjeessä 3:12 sanotaan näin: -
"...jossa meillä, uskon kautta häneen, -
on uskallus ja luottavainen pääsy Jumalan tykö."
Kenessä? Jeesuksessa Kristuksessa.
Uskon kautta Häneen meillä on uskallus ja pääsy Jumalan tykö.
Minun hengellinen isäni pappi Märt Vähi -
piti kerran puheen siitä, -
kuinka hän on hyvin varma taivaaseen pääsystään.
Myöhemmin ihmiset kysyivät häneltä, kuinka hän voi olla niin varma.
Elääkö hän niin pyhää elämää? Eikö hän koskaan tee virheitä?
Märt vastasi: "Kyllä, teen virheitä, -
mutta en pääse taivaaseen tekojeni perusteella, -
vaan uskoni tähden Jeesukseen Kristukseen."
Rakkaat ystävät, eikö ole mielenkiintoinen vastaus?
Uskon kautta Jeesukseen Kristukseen -
meillä on pääsy Jumalan luo.
En näe sitä, kuinka hyvä minä itse olen.
Katseeni on kohdistettu Jumalaan.
Kun katselet itseäsi, näet vain virheitä ja puutteita.
Mutta kun katsomme Jumalaan, meissä syntyy jotakin, -
joka kantaa meitä ja johdattaa eteenpäin.
Usko ja luottamus ovat hyvin lähellä toisiaan.
Silti ne ovat kaksi eri sanaa.
Minä uskon, -
että usko on jotain ulkopuolista.
Luottamus taas on kuin sisäinen varmuus, asenne.
Vuonna 1859 tapahtui jotain hyvin erikoista -
Niagaran putousten luona.
Ranskalainen nuorallakävelijä "Blondin" -
veti pitkän köyden Niagaran putousten yli.
Köyden pituus oli noin 350 metriä.
Korkeus putouksesta oli noin 50 metriä.
Köyden leveys oli 7,5 cm.
Köysi huojui ilmassa.
Siitä huolimatta Blondin aloitti tämän uskomattoman tempun.
Hän ylitti putouksen köydellä kävellen.
350 metriä pelottavissa korkeuksissa, -
ilman minkäänlaisia turvavarusteita.
Pudotus olisi tuonut varman kuoleman.
Kun hän oli päässyt toiselle puolelle, hän ei lopettanut esitystä.
Hän kysyi ihmisiltä: "Uskotteko, että teen saman sokkona?"
"Voi olla!"
Hänen silmänsä sidottiin ja hän ylitti putouksen sokkona.
Kansa hurrasi ja heidän uskonsa kasvoin.
Sitten nuorallakävelijä kysyi: -
"Uskotteko, että ylitän putouksen kärryjen kanssa?"
"Kyllä uskomme!" Kansan usko oli jo kasvanut.
Blondin otti kärryt ja käveli putouksen yli.
Kansa hurrasi.
Nuorallakävelijä kysyi: -
"Uskotteko, että vien toisen ihmisen putouksen yli näillä kärryillä?"
Kansa hurrasi ja uskoi.
Seuraavaksi hän kysyi: "Kuka tulee kärryihin istumaan?"
Hetkessä se usko, mikä ihmisillä oli, katosi.
Kuka olisi valmis luottamaan henkensä -
ja istumaan nuorallakävelijän kärryihin?
He uskoivat, mutta eivät luottaneet.
Lopulta vanha nainen sanoi hiljaisella äänellä: -
"Minä istun."
Vanha nainen istui kärryihin -
ja mies vei hänet putouksen yli.
Kuka tämä nainen oli? Nuorallakävelijän äiti.
Hän uskoi ja myös luotti.
Kyllä, me uskomme, mutta luotammeko Jumalaan?
Luotammeko elämämme Hänen käsiinsä?
Se on ihan toinen kysymys.
Se koskettaa sisäistä elämäämme.
Kerron hauskan esimerkin omasta elämästäni.
Tämä tapahtui 10 vuotta sitten.
Meidän taloudellinen tilanteemme ei ollut kaikkein paras.
Laskin rahojani ja mietin, miten tulla toimeen.
Minulla oli pankissa 700 kruunua, mutta sillä piti elää 2,5 viikkoa.
Oli vaikeaa. Joka päivä ei voinut syödä makkaraa.
Leipää, maitoa, makaroneja, välillä yksi muna.
Eräänä aamuna vaimoni mutisi vahingossa ääneen jotain, -
kun häneltä loppui jokin rasva tai luomiväri.
Se ei ollut tarkoitettu minulle, hän vain puheli itsekseen.
Aamulla Raamattua lukiessani, Jumala puhutteli minua.
"Guldar, ota kaikki viimeiset rahat ja osta vaimollesi meikkitarvikkeita."
Aloin väittelemään Jumalan kanssa. Jumala, se on kaikki mitä minulla on.
Hän kysyi: "Luotatko minuun?"
Olin kuuliainen, otin rahat mukaani ja ajoin Pärnuun.
Ostin parhaat meikkitarvikkeet, kysyin ammattilaisilta neuvoa.
Ostin kaiken lahjaksi vaimolleni.
Ihan viimeisillä rahoilla ostin vielä ruusuja.
Sitten ajoin kotiin ja aloin itkeä.
Kuinka typerän valinnan olinkaan tehnyt!
Seuraavaksi aloin nauraa, koska mitään ei ollut tehtävissä.
Kun annoin nämä lahjat vaimolleni, odotin jo, milloin se kysymys tulee.
Ja niin hän lopulta kysyi: "Guldar, mistä sait rahaa?"
Kerroin hänelle, että luotan Jumalaan ja Hänen Sanaansa.
Vaimoni oli kanssani samaa mieltä.
Haluat varmaan tietää, mitä sitten tapahtui.
Muutaman minuutin päästä minulle tuli puhelu.
Minua pyydettiin vastaanottamaan lastia, -
joka sisälsi lahjoituksia ruotsalaisilta kristityiltä.
Mutta siihen oli aikaa vielä muutama päivä -
ja minulla ei ollut rahaa, millä ostaa ruokaa.
Meille tuli kylään maatalon isäntä, joka kertoi elävänsä vaikeita aikoja.
Ennen kuin hän astui ovesta ulos, hän laittoi jotain rintataskuuni.
Ajattelin, että ehkä 25 kruunua, jotta voisin ostaa leipää.
Mutta siellä olikin kaksi 500-kruunun seteliä.
Sitten menin ruotsalaisia vastaan ja Jumala vain jatkoi siunaamistani.
Tunsin sydämessäni sanat: "Työni ei ole vielä päätöksessä."
Jeesus sanoi kyllä ristillä: "Se on täytetty!"
Mutta tänään Hän sanoo sinulle: "Työni ei ole vielä päätöksessä."
Hänellä on meitä varten suunnitelma.
Psalmissa 31:6 sanotaan:
"Sinun käsiisi minä uskon henkeni. Herra, sinä lunastat minut vapaaksi, -
sinä uskollinen Jumala."
Psalmi 41:10:
Vieläpä ystäväni, johon luotin ja joka söi minun pöydässäni, -
kääntyy kopeasti minua vastaan."
En ole varma, voimmeko aina luottaa ihmisiin.
Mutta rakas ystävä, Jumalaan voimee luottaa.
Hän ei petä meitä. Voimme luottaa Jumalaan.
Jumala ei ole vielä lopettanut työtään sinun elämässäsi.
Hän on vasta aloittanut.
En tiedä tulisiko sinun tyhjentää pankkitili -
ja ostaa vaimollesi lahjoja. Vain jos Jumala niin käskee.
Jumala puhuttelee jokaista.
Jumala tekee työtään, Hän haluaa luottamuksemme kasvavan.
Luota Jumalaan 100-prosenttisesti.
Rukoillaan.
Rakas Jeesus, anna viisautta ymmärtää Sanaasi.
Kasvata sisällämme luottamusta Sinuun,
Jeesuksen Kristuksen nimessä.
Ole siunattu, rakas TV7:n katsoja.
Olkoot nämä sanat sinulle kuin kultaomenia hopeatarjottimella.
Jumala siunatkoon sinua.
Suomennos: Sanna Pitko