VIRON PASTORIT AREENALLA
Terve! Katsotte TV7 ohjelmaa "Viron pastorit areenalla".
Nimeni on Erki Tamm ja olen Tallinnan Kalliokirkon pastori.
Minulla on ilo toivottaa tervetulleeksi -
Vilver Oras, seurakuntamme apupastori.
Edellisessä ohjelmassa keskustelimme siitä, -
kuinka päädyimme seurakunnassamme tilanteeseen, -
jossa emme enää tunteneet vetoa.
Teimme kaikenlaista, mutta se tuntui pelkältä rutiinilta.
Huomasimme, että on niin paljon kysymyksiä, -
joihin Jumala haluaa meidän vastaavan.
Ymmärsimme sen ja tämä on mielestäni hyvä havainto.
Jos olet avoin ja myös valmis kysymään kysymyksiä Jumalalta, -
Hän lähettää vastaukseksi tilanteita, joita haluaa sinun ratkaisevan.
Hän lähettää myös luoksesi ihmisiä.
Viime ohjelmassa kerroimme, -
miten kesken Alfa-luennon ovesta astui sisään ryhmä miehiä, -
jotka olivat enimmäkseen kodittomia.
He tulivat itse luoksemme.
Sitä seurasivat erilaiset tilanteet.
Jos vain olet tarpeeksi avoin -
ja Jumala näkee, että olet valmis täyttämään Hänen tahtonsa, -
huomaat, miten Hän alkaa tarjoamaan sellaisia tilanteita.
Vuonna 2009 pidettiin Franklin Grahamin kokous, -
jonka jälkeen Koplissa avattiin soppakeittiö.
Siellä syötetään neljä kertaa viikossa 250 ihmistä per päivä.
Koko seurakuntamme lähti heti juttuun mukaan.
En olisi ikinä uskonut, että meidän seurakuntamme, -
ihmiset, jotka eivät koskaan ennen olleet tehneet mitään tämänlaista, -
ovat valmiita osallistumaan tällaiseen palvelumuotoon.
Itse olin mukana luomassa Ruokapankki-avustusjärjestöä Virossa.
Satuin vain olemaan paikalla, -
ja minut valittiin vanhemmiston jäseneksi.
Jälkeenpäin on kiva muistella niitä aikoja.
En enää ota niin aktiivisesti osaa, olen muulla tavoin mukana.
Niin se kaikki sai alkunsa.
Vilver, sinä olit enemmän näissä jutuissa mukana.
Haluan vielä muistella, -
kaikki mitä sitten seurasi, kaikkeen siihen olimme valmiita.
Olimme valmiita, koska Jumala oli puhunut meille -
asioista, jotka sitten lopulta toteutuivat.
Saimme Häneltä näyn: -
Jeesuksesta todistava välittävä yhteisö.
Kaikki tämä tapahtui aikaan, kun talous oli nousussa.
Kiinteistöjä myytiin ja ostettiin, kaikilla oli rahaa -
ja pankki myönsi helposti lainaa.
Sillä hetkellä tuntui jopa hullulta, -
kun Jumala kehotti olemaan valmiita auttamaan tarpeessa olevia ihmisiä.
Hän kehotti meitä ruokkimaan ihmisiä.
Eli kun se kupla puhkesi, olimme seurakuntana valmiita.
Olimme aikaisemmin etsineet Jumalan tahtoa.
Eikä se jäänyt siihen.
Halusimme olla avoimia koko yhteisölle.
Olla seurakunta omaa paikkakuntaamme varten.
Olla Kalamajan oma kirkko, joka oikeasti välittää.
Viisi vuotta sitten juhlimme kirkkomme 125-vuotispäivää.
Päätimme kutsua ihmiset yhteen -
ja tehdä yhdessä jotain Kalamajan alueen hyväksi.
Niin saivat alkunsa Kalamaja-päivät, -
joka on nykyään yksi suurimmista jokavuotisista tapahtumista -
Tallinnan kaupungissa.
Tapahtuma on muuttunut osaksi alueemme identiteettiä.
Vuoden 2009 marraskuussa -
aloitimme myös tapahtumasarjan, joita kutsumme lettuaamuiksi.
Sen ideana on luoda suhteita Kalamajan alueen ihmisiin.
Muistan hyvin sen hetken, -
kun kokouksen yhteydessä eräs nainen sai tämän idean.
Olimme silloin päätyneet pisteeseen, -
jossa huomasimme, että monet oman alueemme ihmiset, -
tiesivät kyllä kirkkomme olemassaolosta, mutta kysyivät: -
"Voisiko minunlaiseni pakana todella tulla kirkkoon?"
Se oli heille täysi yllätys, että kirkko on kaikille avoin.
Voi seurata sivusta, eikä tarvitse edes osallistua.
Lettuaamujen idea oli tarjota ihmisille jotain hyvää, -
että he voisivat löytää kirkon itseään varten.
Nyt meillä on hauskoja kertomuksia -
naapuruston ihmisistä.
He eivät ole ihan varmoja, onko tänään lettuaamu vai ei, -
niitä kun pidetään kerran kuussa.
He avaavat ikkunan ja haistelevat ilmaa... "Jes! Tänään on lettuaamu!"
Raamattu kehottaa meitä olemaan Kristuksen hyvä tuoksu.
Minusta Kalliokirkko tuoksuu letuilta.
Se on hyvä vertaus.
Ei seurakunnalla voi olla mitään sitä vastaan.
Eli nämä ideat ja ajatukset syntyivät melkein itsestään.
Minulla on muutama kertomus -
seurakuntamme palvelumuodoista.
Teimme yhteistyötä Ystävän Käsi järjestön kanssa.
Autoimme perheitä, joilla oli taloudellisia vaikeuksia.
Jotkut olivat menettäneet työnsä.
Heille vietiin kotiin -
ruokaa, huonekaluja ja vaatteita, -
kaikkea, mitä suurperhe tarvitsee.
Kaikki olivat innoissaan siitä, mitä heille tuotiin.
Perheen isä tuli saattamaan meitä ulos.
Se, mitä hän silloin sanoi, -
liikutti minua sydänjuuria myöten.
Hän sanoi: "Iltaisin kävelen ulkona ja katselen tähtiä taivaalla.
Minut on kyllä kastettu, mutta en käy seurakunnassa.
Mutta silti sanon: Jumala, jos olet siellä jossain, auta minua.
Välillä tunnen, etten jaksa. Silloin haluan lopettaa elämäni."
Sitten hän sanoi meille:
"Te olette Jumalan vastaus."
Silloin mietin, Jumala puhuttelee uskovia.
Hän puhuttelee seurakuntaa.
Seurakunnan ulkopuolella on ihmisiä, jotka sanovat: -
"Jumala, jos olet olemassa, auta meitä!"
Ja silloin Jumala sanoo omilleen: "Menkää nyt!"
Välillä meille tulee selkeä tieto ihmisistä, joiden luo pitää mennä.
Ja kun me sitten lähdemme, -
ihmiset näkevät, että Jumala vastaa rukouksiin.
Luen raamatunpaikan Jeesuksen vuorisaarnasta -
Matteuksen evankeliumi 5:16:
"Niin loistakoon teidän valonne ihmisten edessä,
että he näkisivät teidän hyvät tekonne
ja ylistäisivät teidän Isäänne, joka on taivaissa."
Se oli Jumala, joka minua auttoi!
Minä pyysin Häneltä apua ja te tulitte.
Eli sosiaalityö lähti hyvin käyntiin, ihmisiä autettiin.
Kävimme kirkon ulkopuolella palvelemassa, -
mutta monet ihmiset saivat avun paikan päältä.
He saivat tuntea, että joku välittää heistä.
Joku kuuli heidän rukouksensa.
Siihen aikaan liittyi paljon aktiivista palvelutyötä.
Lettuaamut, ja Kalamaja-päivät.
Aloimme pitämään ulkokahvilaa, tutustuaksemme seudun ihmisiin.
Joulukuun alussa pidämme pikkujouluja, -
valmistumme siihen suureen joulujuhlaan.
Löysimme mahdollisuuksia olla yhteisölle avoimempia
ja käytimme niitä seurakuntana.
Tuohon aikaan liittyi paljon uusia asioita, -
joita emme ennen olleet seurakuntana harrastaneet.
Ehkä on katsojia, jotka ajattelevat: -
"Mutta meidän seurakuntamme on niin pieni.
Ei meidän mahdollisuuksiamme voi verrata teidän omiinne."
"En edes käy seurakunnassa, omat mahdollisuuteni ovat rajoitetut."
Mutta ei kaikkien pidä auttaa kymmeniä tai satoja ihmisiä.
Jos Jumala laittaa sydämellesi -
yhden henkilön, perheen, tilanteen..
Sitten löydämme toisen ja kolmannen henkilön, -
ja mietimme, mitä voisimme tehdä.
Pienelläkin porukalla on mahdollista saada paljon aikaan.
Seurakunnassa samoin.
Ei tarvitse mennä pastorin luo vaatimaan, että hän tekisi jotain.
Jos Jumala on laittanut jotain sinun sydämellesi, -
sinun täytyy tehdä se.
Hanki 2-3 ihmistä ja suunnittele heidän kanssaan.
Sitten voitte mennä yhdessä pastorin luokse.
Meidän seurakunnassa ihmiset kääntyvät Vilverin puoleen.
Sitten Vilver päättää, mistä pitäisi puhua pastorin kanssa.
Me siis päädyimme erääseen tiettyyn pisteeseen.
Voisit vähän kertoa siitä, Vilver.
Se oli meille kuin hälytysmerkki.
Halusin vielä lisätä, -
että lettuaamuja voi pitää myös kotona.
Voit kutsua naapurisi, ystävät, jotka eivät käy kirkossa.
Voit välittää yhdestä ihmisestä kerrallaan.
Ihmiset, jotka sitä tarvitsevat, ovat hyvin yksinäisiä.
Eli kaikki nämä hienot asiat saivat alkunsa -
ja kaikki oli todella hyvin.
Mutta entä sitten? Jäämmekö nyt paikoillemme?
Sinä olet naimisissa ja tiedät, -
miten alussa kaikki lähtee käyntiin ja rakkautta on paljon.
Ollaan niin rakastuneita.
Mutta kestääkö se ikuisesti?
Mitä pitäisi tehdä, että se kestäisi?
Näytän sinulle tämän piirroksen.
Tässä keskellä on käyrä,
tällainen kehityskäyrä.
Jos olemme vaikkapa tässä kohtaa, -
missä kaikki menee hienosti.
Olemme nousseet alhaalta ylös, -
käynnistäneet uusia tapahtumia.
Sitten oletamme, että se kantaa ikuisesti hedelmää.
Mutta mikään ei ole ikuista. Ihmiset väsyvät.
Tilanteet ja tarpeet muuttuvat.
Emme voi ajatella, että jatkaen seurakunnassa -
samoja asioita aina samalla tavalla, -
voisimme vastata ihmisten erilaisiin tarpeisiin.
Eräs hyvä kollegani, Kärdlan entinen pormestari, -
tykkäsi sanoa, että elämä on dynaamista.
Elämä muuttuu. Satumme erilaisiin tilanteisiin.
Meidän tulee olla aina valmiita.
Mutta kysyit jotain avioliitostani.
Kyllä, avioliiton dynamiikkaa voidaan soveltaa myös seurakuntaan.
Sanotaan, että pastori on naimisissa vaimonsa kanssa -
ja myös seurakuntansa kanssa.
Minulla on silti vain yksi vaimo.
Rakastan vaimoani. Olemme olleet naimisissa 22 vuotta.
Meillä on neljä tytärtä.
Näitä asioita voi todella verrata.
Välillä elämä muuttuu rutiiniksi. Suhde on hyvä ja nautittava.
Aamulla herätään yhdessä, juodaan kahvia.
Lapset viedään kouluun, mennään itse töihin.
Rauhalliset aamut ovat kivoja.
Aamulla erotaan ja illalla taas tavataan.
Vaimoni lähtee töihin, -
minä teen töitä seurakunnassa.
Illalla tullaan kotiin, rentoudutaan.
Jos jaksan, lähden koiran kanssa juoksulenkille.
Iltaisin on erilaisia tapahtumia.
Suhde voi muuttua rutiiniksi.
Illalla juttelemme tai katsomme televisiota.
Istumme vierekkäin, mutta emme näe toisiamme.
Melkein toivon, että vaimoni ei näe tätä ohjelmaa.
Välillä tunnen, kuinka tummat pilvet kerääntyvät -
ja tiedän, että olen laiminlyönyt jotain.
Olen luopunut jostakin suhteessamme.
Ne ovat pieniä asioita, joista puhutaan niin paljon.
Miehen näkökulmasta puhuen, -
naisille ovat pienet asiat elintärkeitä.
Pieni kukkanen töistä tullessa. Käyt kuitenkin kaupassa.
Juuston ja makkaran lisäksi ota sieltä mukaan kukkakimppu.
Suklaakin sopii hyvin, ainakin minun vaimolleni.
Vieläkin parempi on sopia yhdessä aika -
ja lähteä yhdessä kahvilaan tai elokuviin.
Pois siitä rutiinista.
Hyvä suhde ei toimi automaattisesti.
Samoin on seurakunnassa.
Hyvä asiat, jotka on saatu käyntiin, ne eivät kestä itsestään.
Aloitetaan vain sieltä, minne viime kerralla jäätiin.
Ei, täytyy olla jotain, mikä pitää kaiken pystyssä.
Mikä on se, mikä pitää kaiken toiminnassa?
En halua, että katsojat luulevat -
meidän olevan vain tapahtumakeskeinen seurakunta.
Niistä puhutaan paljon.
Mikä on niiden tapahtumien sisältö?
Mikä on todellinen kaipuu?
Niin avioliitossa kuin myös seurakunnassa -
voimme alkaa kysymään samoja kysymyksiä.
Mikä tekee vaimoni onnelliseksi?
Mikä seurakunnassa pitää kaikkea koossa?
Mikä on todella tärkeää?
Alamme kysymään näitä kysymyksiä vasta kun olemme pakon edessä.
Kriisit ovat hyviä.
Tietenkin on parempi reagoida jo etukäteen.
Mutta kun ne pilvet alkavat kerääntymään, -
tiedät, että nyt on viimeinen aika löytää vaimon kanssa yhteistä aikaa.
Seurakunnassa on sama juttu.
Kun näet, että se, mitä olemme tähän asti tehneet, -
ei toimi enää, silloin tulee tehdä jotain muuta.
Johtajat itse kehittyvät ajan myötä.
He oppivat ennalta ehkäisemään kriisejä.
Mitä aiemmin osaamme reagoida, sen parempi.
Mutta kriisit ovat hyviä.
Pienikin kriisi voi herättää seurakunnan eloon, -
jos se käsitellään oikein.
Meidän ei pidä itse aiheuttaa kriisejä.
Usein olemme ja elämme kriisin keskellä, -
vaikka kiellämme sen.
Emme uskalla kohdata tilanteita.
Sanomme vain, että näin pitääkin olla.
Ihmiset seurakunnan ulkopuolella eivät vain ymmärrä Sanaa, -
eivät he halua kuulla siitä.
On paljon tapoja kieltää olemassa olevat kriisit.
Minusta se, mikä pitää kaiken koossa, -
on minun oma suhteeni Jumalaan, joka minut on kutsunut.
Tapahtumat ovat kuin erilaisia ympäristöjä.
Yksi ympäristö on tarkoitettu alkoholisteille.
Toinen köyhille perheille. Kolmas ympäristö on seurakunta, -
joka kokoontuu sunnuntai-aamuna ylistämään Jumalaa.
Paikka, jossa lataudumme.
Aloitimme kokoussarjan nimeltä Juhli parantumistasi!
Haluamme säännöllisesti auttaa ihmisiä, -
joilla on menneisyyden taakkoja, riippuvuuksia.
Se kestää monta kuukautta.
Ihmiset kysyvät vaikeita kysymyksiä.
Mutta kaikki keskittyy siihen, -
että olemme koko ajan yhteydessä Häneen, joka on meidät kutsunut.
Mutta silti päädyimme tilanteeseen, -
jossa tunsimme, että jotain puuttuu.
Se, mitä teemme, ei toimi.
Keskustelimme kahdestaan näistä asioista, -
rukoilimme ja mietimme.
Koimme, että täytyy tapahtua muutos.
Silloin tajusimme, että huolimatta hienoista tapahtumista, -
ihmiset eivät tule Jumalan luokse.
Heidän elämänsä eivät muutu.
He osallistuivat tapahtumiin, -
mutta vain harvat avasivat elämänsä Jumalalle ja Hänen voimalleen.
Tämä on hyvä esimerkki siitä, -
miten yksikään hieno ohjelma tai tapahtumasarja -
ei toimi itsestään seurakunnan sisällä.
Maallinen yhteiskunta katsoo kuluttajan näkökulmasta.
Me päädyimme samaan tilanteeseen, jossa olimme vuonna 2007.
Jumala, minne Sinä liikut?
Me täällä järjestämme hienoja tapahtumia, mutta missä Sinä liikut?
Aloimme kysymään taas samoja kysymyksiä.
Seurakunta, joka ei enää kysy: "Jumala, minne olet menossa?"
Se seurakunta pyörittää itse itseään, -
eikä silloin edes ole oikea seurakunta.
Se on hyväntekeväisyysorganisaatio.
Siellä on oma johtokunta, kaikki toimii, -
ihmiset kokoontuvat yhteen ja osallistuvat hyväntekeväisyyteen.
Aloimme enemmän miettimään, -
mikä olisi sellainen ympäristö, jossa olisi hyvä rukoilla.
Miten voisimme etsiä ja kokea Jumalan suunnitelmia?
Siinä tilanteessa ymmärsimme, -
että olemme hienosti onnistuneet ihmisten välittämisessä.
Jeesuksesta todistava välittävä yhteisö.
Tajusimme, että "Jeesuksesta todistava" ei enää pitänyt paikkaansa.
Meidän suurin vajavaisuutemme, oli ihmisten opetuslapseuttaminen.
Meiltä puuttuivat ihmiset, -
jotka olisivat valmiita avaamaan elämänsä toisille, -
jakamaan omaa uskoaan ja kokemuksiaan.
Ei ylhäältä saarnaajan paikalta, -
vaan kulkien yhdessä heidän kanssaan.
Juhli parantumistasi! tapahtumasarjan idea oli -
jakaa ihmisten kanssa heidän elämäänsä.
Minusta ei ole mitään parempaa, kuin sanoa ihmiselle: -
"Olet rakastettu juuri sellaisena kuin olet, -
sillä minutkin on vastaanotettu ihan samanlaisena."
"Jaamme yhdessä tämän tien."
Tässä ohjelmassa emme puhu tästä sen enempää, -
mutta palaamme aiheeseen seuraavassa ohjelmassa.
Lopetamme rukoukseen.
Mietimme sitä, missä kohtaa itse olemme -
ja minne Jumala haluaa johdattaa. Rukoillaan.
Jumala, kiitämme Sinua sitä, että olet niin hyvä.
Olet vienyt meidät läpi erilaisten ajanjaksojen.
Olet antanut hyviä aikoja.
Olet siunannut meitä, antanut uusia työkaluja, -
joiden kautta auttaa ihmisiä ympärillämme.
Auta, ettemme luottaisi omaan pärjääväisyyteemme.
Että viettäisimme aikaa kanssasi, etsien oikeaa suuntaa.
Auta meitä näkemään Sinun liikkeesi -
ja liikkumaan kanssasi. Aamen.
Suomennos: Sanna Pitko