VIRON PASTORIT AREENALLA
Katsotte TV7 ohjelmaa "Viron pastorit areenalla".
Minä olen Erki Tamm, Tallinnan Kalliokirkon pastori.
Keskustelukumppaninani on Vilver Oras, -
seurakuntamme toinen pastori.
Edellisessä ohjelmassa keskustelimme siitä, -
miten olemme molemmat päätyneet paikkaan, jossa nyt olemme.
Palvelemme seurakunnassa Jumalaa ja ihmisiä.
Kerroimme erilaisista uskontaipaleistamme.
Minä kasvoin kristityssä kodissa.
Sinä et ole kotoisin kristillisestä perheestä.
Kerroimme ihmisistä, joilla on ollut meihin vaikutus.
Meidän elämissämme on paljon ihmisiä, -
jotka ovat vaikuttaneet meihin eri tavoin.
Tänään puhumme seurakunnassa palvelemisesta.
Siitä, miten palvelutyö alkoi - oman seurakuntamme tarina.
Edellisessä ohjelmassa mainitsit, -
että emme yritä mitenkään erota kaikista muista.
Ideana on antaa katsojille ajatteluun ainesta.
Tietysti on hauskaa kertoa itsestään ja tekemisistään.
Mutta päämäärämme on silti laittaa ihmiset ajattelemaan.
Ajattelemaan, missä he tällä hetkellä ovat.
Ajattelemaan, missä seurakuntamme on.
Ja mikä on minun paikkani seurakunnan keskellä.
Ne ovat ehkä seuraavia kysymyksiä.
Olemme keskenämme keskustelleet paljon siitä, -
minne Jumala haluaa meitä viedä.
Millaisia muutoksia Jumala haluaa tehdä seurakunnassa?
Itse pidämme tiettyjä muutoksia tarpeellisina ja hyvinä.
Mutta liikkuminen yhdestä paikasta toiseen -
vie aina tietyn ajan.
Kerro hieman perinteellisestä kirkosta.
Meidän oma Kalliokirkkomme on hyvin perinteinen seurakunta.
Kalliokirkko on yksi Viron neljästä vanhimmasta baptistikirkosta.
Se on Tallinnan ensimmäinen ja vanhin baptistiseurakunta.
Keväällä vietimme suurellisesti 130. vuosijuhlaamme.
Meillä on pitkät perinteet.
Vuosien saatossa kirkon jäseniin ovat kuuluneet -
keskiluokan väestöä ja jopa aatelistoa.
Paljon opettajia, kirjallisuuden henkilöitä.
Nykyään meillä on myös tunnettuja, arvostettuja muusikkoja.
Seurakunnallamme on pitkä perinne.
Arvostamme juuriamme.
Ja kaiken tämän keskellä kysymme: -
"Jumala, mitä haluat tehdä seurakuntasi kautta?"
Mielestäni tähän kysymykseen päätyminen -
on jo yksistään hyvä askel ja hienoa kehitystä.
Sitä on ehkä edeltänyt pitkä ajanjakso, -
jossa emme keskity siihen, missä olemme ja minne matkalla.
Tai mitä ovat ne kysymykset, joita Jumala kysyy meiltä.
Meillä on usein Jumalalle kysymyksiä.
Mutta myös Jumalalla on meille kysymyksiä, -
joihin hän odottaa vastauksia, henkilökohtaisesti ja seurakuntana.
Minä olen kasvanut uskovassa kodissa.
Pystyn hyvin samaistumaan.
Olen kasvanut tietäen, -
että Jumala on kutsunut minut.
Hänellä on suunnitelma elämäni varalle.
Mutta en keskity siihen sen enempää.
Suunnitelma ehkä on, mutta mitä sille pitäisi tehdä?
Elämässäni on ollut aikoja, -
jolloin elin itselleni ja tein kaikenlaista.
En kysellyt Jumalalta, mitä Hän haluaa tehdä -
elämässäni tai elämäni kautta.
Seurakunnassa voi olla samanlainen tilanne.
Seurakunta koostuu ihmisistä.
Seurakunnan tie vie juuri niin pitkälle, -
kuin sen sisällä olevien ihmisten tiet vievät.
Sinä tiedät, olet kasvanut uskovassa kodissa.
Jossain vaiheessa nousee luonnollinen kapina.
Sitä vastaan, mitä vanhemmat opettavat ja uskovat.
Se on murtumakohta - tuleeko heidän uskosta minun uskoni?
Vai jääkö se vain vanhempien uskoksi?
Jos se usko muuttuu henkilökohtaiseksi, -
olen läpäissyt testin.
Seurakunnan tie on samankaltainen.
Se tie, mitä Jumala haluaa meidän kulkevan, -
tuleeko siitä seurakuntamme tie?
Vai meneekö Jumala omia teitään ja me omiamme?
Muistan joitain murtumapaikkoja omassa elämässäni.
Kun palvelin nuorena pastorina Kärdlassa, -
olin vahvasti sitä mieltä, että Jumala on kutsunut minut.
Neuvostoliiton aikaan seurakunta erkani yhteiskunnasta.
Olin sitä mieltä, että olemalla itse aktiivinen, -
yhteiskunnallisella tasolla, -
ehkä muutkin näkevät, että seurakunnalla on tarjottavaa.
Jotain sellaista, mitä ei saa muualta.
Mutta siinä kävi niin, että olin itse aktiivinen, -
otin osaa politiikasta.
Ja sitten palasin seurakuntaani sunnuntaiaamuksi.
Ihan kuin seurakunta olisi ollut vain ne sunnuntaiaamut.
Koin henkilökohtaisen herätyksen, -
halusin seurakunnan vaikuttavan yhteiskuntaan.
Mutta seuraavassa hetkessä löysin itseni keskellä yhteiskuntaa, -
eläen täysillä maailmalle.
Olin hukannut ajatuksen siitä, miksi lähdin sinne.
Minulla oli tavoite, Jumalalla oli sana yhteiskunnalle.
Silloin löysin itseni paikasta, jossa sanoin Jumalalle:
"En halua todistaa mitään, en politiikassa enkä muualla."
"Jos haluat sanoa jotain kauttani, olen avoin kaikelle."
Silloin tunsin, että paikkani on seurakunnassa.
Palasin seurakuntaan, mutta nyt minulla oli sanoma.
Jeesuksen seurakunnalle antama sanoma.
Ihmisen tulee muuttua sisältä ulospäin.
Yhteiskunta, politiikka mukaan lukien, -
yrittää muuttaa ihmisiä ulkoa sisäänpäin.
Palataan vielä takaisin Kalliokirkkoon.
Kun minut kutsuttiin Kalliokirkon pastorin virkaan, -
se oli sekavaa aikaa.
Pastorit olivat muuttuneet, kaikki oli vähän hajallaan.
Seurakuntalaiset eivät tunteneet yhteyttä.
Totuttelu vie aina aluksi aikaa.
Sitten alat etsiä ihmisiä, -
jonka kanssa voisi ratkoa ongelmia, löytää ratkaisuja.
Jotta Jumalan suunnitelma voisi tulla esiin.
Silloin tapasimme ensi kerran, lounaalla. Sinulla on siitä oma teoria.
Sinä tulit seurakuntaamme 2006 vuoden kesällä.
Minä asuin silloin Tartussa.
Tunsin, että minun täytyy muuttaa takaisin Tallinnaan.
2007 kesän lopulla muutin takaisin Tallinnaan -
ja aloin etsimään omaa paikkaani Kalliokirkossa.
Missä tahansa seurakunnassa olen palvellut, -
Tartussa palvelin useassakin seurakunnassa, -
en ole koskaan tyytynyt siihen, että olen sunnuntaisin paikalla.
Sanoin Jumalalle: "Olen valmis tekemään mitä vain."
Olin valmis pesemään kirkon lattioita.
En mitenkään tahdo aliarvioida talonpitäjiä.
Mutta se ei ole lahjoistani esisijalla.
Olin silti valmis kaikkeen.
Sitten aloimme pitämään kanssasi Alfa-kursseja.
Sain pastorilta aina uusia kutsuja erilaisten tapahtumien järjestämiseen.
Kaikki tapahtui luonnollisesti.
Jo silloin tuli ajatus, että pitäisi lähteä lounaalle.
Sitten eräänä päiväni löysimme sopivan ajan -
ja lähdimme lounaalle.
Olen aina sanonut, että on vaarallista lähteä pastorin kanssa lounaalle.
Varsinkin jos hän tarjoaa. - Siinä on jokin taka-ajatus.
Jotain on tapahtumassa.
Juttelimme ja muistan, kuinka kysyit, olenko valmis -
auttamaan sinua seurakunnan työssä.
En yleensä vastaa heti myöntävästi -
vaan otan miettimisaikaa.
Mutta siinä hetkessä olin heti valmis.
Olin rukoillut tätä asiaa ja Jumala oli jo puhutellut minua.
Odottelin vain, milloin pastori kysyy.
Niin päätimme, että minusta tulee Kalliokirkon apupastori.
2008 vuodesta lähtien olen siinä tehtävässä palvellut.
Ajat ovat hyvin erilaisia.
Palaamme siihen, mistä aluksi puhuimme.
Missä kohtaa olemme itse Jumalan suunnitelmassa?
Missä kohtaa seurakuntamme on?
Tuohon aikaan koin seurakunnan vanhemmiston keskellä -
tiettyä tyytymättömyyttä siinä tilanteessa, missä olimme.
Kaikki tuli tehtyä.
Pidimme Jumalanpalveluksia. Porukkaakin oli jonkun verran.
Pidimme pyhäkoulua, jonkunlaista nuorisotyötä oli.
Laulukuoro kokoontui.
Mutta silti tunsimme, ettei se ollut se, -
mitä varten olemme olemassa.
Palvelimme toinen toistamme.
Luimme ja lauloimme toisillemme.
Mutta mitä tapahtui seurakunnan ulkopuolella?
Itse mietin, että ympärillämme ihmiset kuolevat.
Heillä ei ole minkäänlaista toivoa -
Jumalasta, Taivaasta, ikuisesta elämästä.
Pelolla odotetaan sitä loppua.
Elämä on täynnä vaikeita tilanteita, -
mutta ei ole taitoa rukoilla ja pyytää Jumalalta apua.
Muistan, että tuohon aikaan tunsimme seurakunnan keskellä, -
että jotain on väärin.
Teemme jotain väärin.
Yritimme pukea sen sanoiksi - ei ole vetovoimaa.
Meidän perheellä oli joskus iso maatalo.
Siellä oli suuri keittiönuuni.
Rakastin aamuisin sen uunin sytyttämistä.
Kun oli hyvä veto, sytytin yhdestä kohtaa -
ja näin, kuinka koko pesällinen syttyi kerralla roihuamaan.
Miksi emme tunne seurakunnassa samanlaista vetoa ylöspäin?
Jumalan puoleen.
Enemmänkin vedämme savua henkeen.
Voimme käyttäytyä ulkoisesti kuin kristityt.
Kaikki näyttää hyvältä ja oikealta.
Teemme asioita, joita olemme tottuneet tekemään.
Heräämme sunnuntaiaamuna ja lähdemme seurakuntaan.
Laulamme kuorossa.
Jos olemme oikein säntillisiä, autamme vapaaehtoistyössä.
Kaikki tapahtuu automaattisesti.
Ja juuri niin kuin sanoit, ulkoisesti kaikki toimi ja näytti hyvältä.
Tapahtumakalenteri oli täynnä.
Mutta sen vetovoiman puuttuminen ja kaipuu, -
se oli suuri.
Niitä seurakuntia on enemmänkin.
Ulkoisesti kaikki toimii, mutta ei ole vetoa.
Emme itse tunne vetoa emmekä kykene vetämään muita.
Jos et itse ole syttynyt etkä pala sisäisesti, -
et voi sytyttää ketään toista.
Jos halko ei pala, ei se voi sytyttää toista.
Päädymme takaisin Apostolien Tekojen aikaan, -
seurakunnan alkuaikoihin, Helluntaipäivään. Siellä sitä tulta oli!
Siellä oli sellainen veto, että liekit polttivat katon läpi.
Talot eivät palaneet, mutta ihmiset syttyivät.
Ne, jotka olivat olleet pettureita, paenneet piiloon, -
ne, jotka eivät tienneet, mitä ajatella Jeesuksesta..
He syttyvät ja ovat valmiita antamaan kaikkensa Hänen edestään.
Näihin tapahtumiin vedoten, sanoimme: "Mekin haluamme!"
Me haluamme, että seurakunnassamme palaa tuli.
Sitä seurasi aika, jolloin esitimme paljon kysymyksiä.
Yksi kysymys, joka nousi, oli: -
Mihin kysymyksiin ja tarpeisiin Jumala haluaa vastata?
Ne olivat myös vakavia kysymyksiä.
Kuvittelemme olevamme seurakunta Kalamajassa.
Mutta entäpä jos eräänä aamuna kirkkorakennusta ei ole, -
huomaavatko ihmiset, että ovi on lukossa ja ikkunat kiinni?
Silloin tajusimme, että menisi aika kauan aikaa, -
ennen kuin ihmiset huomaisivat, että seurakuntaa ei enää ole.
Jumala oli asettanut meidät Kalamajan asuinalueelle.
Mutta meillä ei ollut minkäänlaista yhteyttä paikallisiin ihmisiin.
Vielä tänä päivänäkin, -
omista seurakuntalaisistamme harva asuu Kalamajan alueella.
Nykyään seurakunnat eivät ole sitoutuneita paikkaan.
Tietyn alueen seurakunta ei ole tarkoitettu vain sille alueelle.
Nykyään Kalamajan ihmiset pitävät kyllä seurakuntaa omanaan.
Mutta kaikki seurakunnan jäsenet eivät ole paikallisia.
He tulevat eri puolilta Tallinnaa ja jopa kaupungin ulkopuolelta.
Jos kaverisi kutsuu, lähdet hänen mukanaan minne vain.
Niin kuin sanoit, -
emme tuolloin palvelleet seurakuntana omaa aluettamme.
Palvelimme toinen toistamme.
Ja omia ystäviämme.
Jälkeenpäin miettien, tämä havainto satutti.
Mitä tapahtuisi, jos sunnuntaina ovet olisivat kiinni?
Mitään ei tapahtuisi! Ei kukaan edes huomaisi.
Vasta monen viikon päästä alettaisiin kyselemään, -
mitäköhän heille tapahtui..
Olihan tässä kirkko. Mitäköhän heille tapahtui?
Muistan, kun teimme tämän havainnon.
Siitä alkoi tiheä kirjeenvaihto -
meidän kahden ja vanhemmiston esimiehen välillä.
Mitä tapahtui tämän kipeän tosiasian tunnistamisen jälkeen?
Miten muistelet sitä prosessia?
Minusta on miellyttävää päätyä tällaisiin havaintoihin -
keskustelujen ja muiden yhdessä olemisten aikana.
Juuri niin kuin Jeesus ja opetuslapset Emmauksen tiellä.
He olivat matkalla ja sen matkan aikana Jeesus selitti heille asioita.
Pidän sellaisista keskusteluista ja rukoushetkistä, joissa sanomme: -
Ymmärrän, etten ole siellä, missä minun pitäisi olla.
Mutta en tiedä, mitä pitäisi tehdä tai minne mennä.
Mitä ovat ne kysymykset, joihin haluat vastauksen seurakunnalta?
Miten sanoa ääneen asioita niin, että kaikki ymmärtävät?
Se tapahtui, kun olin matkalla lentokoneessa.
Istuin ja mietiskelin, kun mieleeni tuli neljä sanaa: -
Jeesuksesta todistava huolehtiva yhteisö.
Yhteisö, joka nyt on itseensä päin kääntynyt, -
alkaa todistaa Jeesuksesta ihmisistä välittämisen kautta.
Ymmärsin, että näin tulee tehdä.
Miltä se oikeasti näyttäisi, sitä en vielä tiennyt.
Tästä on hauska kertomus.
Pidimme parhaillaan Alfa-kurssia.
Kirkkomme vieressä on erään pastorin mukaan nimetty -
Tetermannin talo.
Joimme siellä kahvia, ihmiset istuivat pöydissä.
Jompi kumpi meistä piti luentoa.
Yhtäkkiä ovi aukeni ja siellä seisoi joukko miehiä.
Miehiä Balti jaamasta.
Ne, jotka ovat käyneet Tallinnassa Balti jaamassa, tietävät kyllä.
Heidän hengityksensä haisi vahvasti viinalta.
He olivat enemmän ja vähemmän ottaneita.
Kaikki säikähtivät.
Varmaan muistat itsekin, mitä kävi.
Joukko jakautui hyvin nopeasti kahtia.
Yhteen ryhmään jäivät ne "kunnolliset ihmiset".
Balti jaaman miehet jäivät toiseen ryhmään.
Sinä lähdit niiden miesten kanssa toiseen huoneeseen.
Minä yritin jatkaa tavallista Alfa-luentoa.
Siitä alkoi mielenkiintoinen kurssi.
Kaikki yrittivät olla kohteliaita, -
mutta pystyi selvästi erottamaan kaksi eri maailmaa, -
jotka eivät sopineet keskenään.
Kuitenkin Jeesus on molempia varten.
Meidän tulee olla seurakunta, joka välittää molemmista.
Rakastaa kaikkia.
Se ympäristö, jonka olimme luoneet, -
ei sopinut kaikille samanaikaisesti.
Meidän piti luoda kaksi erillistä ympäristöä.
Jotta kaikilla olisi hyvä olla.
Kysyin Jumalalta niistä miehistä: -
"Onko tämä Sinun vastauksesi?"
"Onko tämä se kysymys, johon meidän täytyy vastata?"
Emme olleet ennen tekemisissä tällaisten miesten kanssa.
Oli siinä hyväkin puoli. He istuivat takarivissä.
Yleensä on vaikeaa saada ihmiset täyttämään ensimmäiset rivit.
Mutta nyt kaikki istuivat luonnostaan pari riviä eteenpäin.
Vietin kokonaisen vuoden näiden miesten kanssa.
Yritin auttaa heitä. Se oli vaikeaa.
Välillä sanoin: "Miehet, en tiedä mitä tehdä teidän kanssanne."
He vastasivat: "Älä huoli, et vain ole ollut humalassa."
"Kerro meille, miten pärjätä ilman sitä."
Se oli murtumakohta seurakunnallemme.
Jumala antoi näyn, joka auttoi meitä selviämään lamasta.
Ymmärsimme, kuinka paljon Jumala haluaa välittää ja auttaa -
seurakuntansa ja omiensa kautta.
Olimme valmiita tottelemaan.
Meidän ohjelmamme on päättymässä.
Haluamme lopettaa rukoukseen.
Jumala, kiitän Sinua, että olet johdattanut tänne asti.
Näytä nyt, miten liikkua eteenpäin.
Muuta sieluni rauhattomuus vastauksiksi, -
jotka kunnioittavat Sinua ja siunaavat ihmisiä. Aamen.
Suomennos: Sanna Pitko