VIRON PASTORIT AREENALLA
Terve! Katsotte ohjelmaa "Viron pastorit areenalla".
Minä olen Erki Tamm.
Olen Tallinnan Kallio Baptistiseurakunnan pastori.
Tänään kanssani on apulaispastori Vilver Oras.
Helsingissä ja Tallinnassa löytyy molemmissa yksi Kallion kirkko.
Muutama vuosi sitten aloitimme Tallinnassa alfa-kurssin.
Monet ihmiset olivat yllättyneitä, -
että Tallinnassakin on Kallion kirkko, ihan niin kuin Helsingissä.
Tuntui tietenkin pahalta, että ihmiset eivät tiedä kirkostamme.
Onhan meidänkin kirkkomme aika kallioinen, -
vanhanaikainen kivikirkko keskellä Kalamajan puurakennuksia.
Kun minut kutsuttiin ohjelmaan "Pastorit areenalla", -
säikähdin hieman, -
sillä areenalta poistuu yleensä vain yksi voittaja.
Valitsimme hiljattain toisen uuden pastorin.
Mietin, että kumpikohan meistä joutuu poistumaan areenalta.
Vanhempi ja viisaampi vai nuorempi ja elävämpi.
Aihe, josta haluamme tänään puhua, -
koskee minun ja sinun henkilökohtaista uskontaivalta.
Tänään olemme samalla paikalla.
Palvelemme molemmat Kallion kirkossa.
Mutta matkamme paikkaan, jossa tänään olemme, -
on ollut erilainen.
Emmekä ole täällä tänään vain puhumassa itsestämme.
Haluamme kertoa omasta uskontiestämme, -
että katsoja heräisi miettimään, millainen hänen tiensä on ollut.
Usein huomaamme vasta jälkeenpäin, -
miten hyödyllisiä tietyt askeleet ovat olleet.
Minä edustan niin sanottua vähemmistöä.
Kasvoin uskovassa perheessä.
Vanhempani ovat olleet pienestä asti uskossa.
Itse olen kasvanut kirkossa.
Isoisäni oli Kohilan kirkon perustaja.
Minulle tämä on ollut luonnollinen kasvuympäristö.
Epäilemättä, kaikki tämä on luonut hyvät edellytykset.
Mutta ei se ole taannut sitä, että minusta tuli lopulta pastori.
Tai ylipäänsä kristitty.
Muistan olleeni ehkä 3-vuotias,
kun ensi kertaa sanoin jotain, mikä eristi minut muusta maailmasta.
Meillä oli naapurinmies Paul, joka oli kova tupakoimaan.
Kerran sanoin Paulille:
"Jos et luovu tupakasta, päädyt kyllä helvettiin."
En tiedä, pelästyikö hän ja lopetti tupakoinnin.
Se oli ensimmäinen tietoinen hengellinen erottautuminen.
Kerron lyhyesti pitkän kertomukseni.
Kun olin 3-vuotias, asuimme Kohilassa.
Isäni oli tullut uskoon muutamaa vuotta aiemmin.
Hänelle tarjottiin pastorin paikkaa -
pienessä kyläkirkossa Jõgevan lähellä.
En itse muista, mutta minulle on kerrottu, -
että aloin itkeä hillittömästi -
ja sanoin: "Olen Kohilan mies! En aio muuttaa minnekkään!"
Tämä tilanne kuvaa hyvin sitä kipua pastorin perheessä, -
kun isälle tulee kutsu, joka vaikuttaa koko perheeseen.
Omat lapseni ovat itkeneet samoja itkuja.
Kun olen itse saanut kutsun, -
se on tarkoittanut heille ystävien jättämistä.
Isästäni tuli siis pienen kyläkirkon pastori.
Kerran ajoimme kotiin eräältä maatilalta, -
jossa isäni piti kokousta.
Ajoimme sellaisella vanhalla...
Olet minua 10 vuotta nuorempi, en tiedä tunnetko vanhoja autoja, -
mutta siihen aikaan oli auto nimeltä Zaporoshets eli Jalta.
Sama auto oli myös meidän perheen ensiauto.
Tiedän kyllä.
Ajoimme siis kotiin.
Sanoin isälle, että jokin vaivaa sisintäni.
Olin vain 7-vuotias.
Halusin puhua hänen kanssaan asiasta kotona.
Kotona sanoin: "Isä, haluan tulla Jumalan lapseksi."
En tiedä, mistä se ajatus tuli.
Kun rukoilimme synneilleni sovitusta, -
en edes tiedä, mitä syntejä 7-vuotiaalla voi olla mielessä.
"Haluan tulla lapseksesi. Ota minut vastaan."
Se oli minun ensimmäinen todellinen uskonratkaisuni.
Kaikista elämäämuuttavista päätöksistä ja valinnoista, -
tuo ratkaisu on vaikuttanut koko loppuelämääni.
Mitenkä sinulla?
Puhut hyvin kunniallisista asioista.
Minun tarinani on täysin päinvastainen.
Minulla ei ole hengellistä taustaa.
Perheessäni ei ollut uskovia.
Tänäpäivänä veljeni on uskossa ja palvelee myös pastorina.
Mutta en saanut kotoa hengellistä kasvatusta.
Sen sijaan sain kyllä mukaani terveen arvomaailman.
Ne olivat täysin raamatullisia arvoja, joita minulle opetettiin.
Ehkä siksi oli helppoa tulla Jumalan luo.
Muistan, kuinka veljeni kysyi, uskonko Jumalaan.
Sanoin, etten voi uskoa miestä, joka istuu pilven reunalla.
Sitä miestä en edelleenkään usko.
Lapsuuteni oli 80-luku.
Kirkko ei kuulunut lapsuuteeni millään tavalla.
Aina välillä jouluisin eksyimme sinne.
Todellinen etsikkoaika alkoi vasta myöhemmin, -
sen jälkeen, kun olin kolmesti pelastunut varmasta kuolemasta.
Kaikki olivat mahdollisia liikenneonnettomuuksia.
Kerran meidän pikku Jaltamme meinasi jäädä hevosen alle.
Kerro näistä tapahtumista.
Olen itse aikaisemmin kuullut ja ne koskettivat minua syvästi.
Ne olivat vakavia hetkiä.
Ensimmäisellä kerralla ajoimme sillalla -
ja jostain ilmestyi vauhkoontunut hevonen.
Sillä oli takanaan jokin peltotyöhön liittyvä kapistus.
Istuimme isän ja veljeni kanssa pienessä Jaltassa.
Hevonen oli sillalla eikä päässyt väistämään.
Mutta hetkeä ennen, kun se olisi törmännyt meihin, -
se kääntyi ja ohitti meidät.
Jäimme henkiin.
Toisen kerran ajoimme taas kapealla maantiellä, -
kun vastaan tuli suuri bussi, joka ajoi samaa reunaa kuin me.
Tuntui siltä, kuin se ajaisi ihan kohta ylitsemme.
Mutta jotenkin se sai meidät ohitettua.
Istuimme ja mietimme pitkään elämäämme.
Kolmannella kerralla ajoin pyörällä.
Tarkoitukseni oli päästää bussi menemään ohi.
Jarrutin ja käännyin tieltä pois.
Mutta pyörässä oli huonot jarrut ja kaaduin suoraan bussin eteen.
Näin, miten bussin rengas ajaisi hetkessä kaulani yli.
Suljin silmäni.
Seuraavassa hetkessä avasin silmäni -
ja bussinkuljettaja oli jotenkin saanut bussin pysähtymään.
Emme tiedä, mitä hengellisessä maailmassa saattoi tapahtua.
Kaikki ne olivat tilanteita, jossa on pakko miettiä, -
mitä jos olisi mennyt toisin, mihin olisin päätynyt?
Ihminen tarvitsee elämässään tilanteita, jotka puhuttelevat.
En itse muista, että uskonratkaisuani -
olisi edeltänyt jokin traaginen tapahtuma.
Olin tietenkin myös paljon sinua nuorempi. Mutta jokin minua puhutteli.
Myöhemmin on ollut tilanteita, -
jotka ovat ravistelleet vähän enemmän.
Joko tilanteissa, joissa kaikki on päällisin päin hyvin, -
tai päinvastoin tunnen tarvitsevani Jumalan vahvaa puhuttelua.
Minulle lapsuudessa kokemani Jumalan puhuttelu -
ei jäänyt ainoaksi kerraksi.
Sitä seurasi luonnollinen vanhempien kanssa kirkossa käynti.
Pitkät saarnat, joista puolia en ymmärtänyt.
Silti siihen aikaan lapset olivat kokouksissa mukana.
He istuivat hiljaa.
Lapsille ei tarvinnut organisoida kaikenlaista toimintaa, -
niinkuin nykyään on tapana.
Tämä kuullostaa nyt ihan vanhan ihmisen puheelta, mutta niin se oli.
Sitten jossain vaiheessa me muutimme taas.
Isäni toimi pastorityön lisäksi metsänvahtina.
Tuohon aikaan pastorintyö ei antanut mitään takeita.
Minä pidin luonnosta ja metsästä.
Meillä oli hevonen ja lampaita. Ratsastin hevosella pitkin metsiä.
Etsimme kanalasta munia.
Se oli aivan mahtavaa!
Tallinnassa palvellessani vähän ikävöin kaikkea sitä.
Mutta tiedän, että Tallinna on nyt paikkani.
15-vuotiaana lähdin opiskelemaan metsäalaa.
Jälkeenpäin miettien, taisin haluta etäisyyttä vanhemmista.
Se oli mahdollisuuteni elää niinkuin haluan -
ja maistella vähän maailmaa.
Kotona ollessani en oikein päässyt maistelemaan.
Se oli 80-luvun loppuaikaa.
Viron kirkoissa oli herätyksenaika.
Nuoret tulivat seurakuntiin.
Meidän koulustamme muutamat pojat ja tytöt tulivat uskoon.
Niitä, jotka tiesivät jotain uskosta, ei ollut paljon.
Niin me sitten kokoonnuimme asuntolan huoneissa.
Aluksi meitä oli vain kolme-neljä.
Jossain vaiheessa minusta piti tulla meidän seurakuntamme "pastori".
Olin 15-16-vuotias, samoin seurakuntalaiseni.
Niin me luimme Raamattua ja yritimme ymmärtää, -
miten soveltaa sitä omissa elämissämme.
Lauloimme yhdessä.
Meillä oli poikia, jotka eivät pysyneet yhtään nuotissa.
Pidän itseäni kohtalaisen hyvänä laulajana.
Lopulta en enää huomannut, kuka pysyy nuotissa ja kuka ei.
Me vain lauloimme ja olimme innoissamme.
Sitten oli niitä hetkiä, kun päätimme kokouksemme, -
ja joku halusi antaa elämänsä Jumalalle.
Joku taas sanoi: "En ole vielä valmis."
Sitten olet jo käymässä nukkumaan ja joku koputtaa oveen.
Sama kaveri, joka ei ollut vielä valmis.
Ja hän sanoo: "En saa unta. Haluan antaa elämäni Jumalalle."
Kaikki tämä on vaikuttanut suuresti elämääni.
Haluan jättää myös sinulle tilaa.
Uskon, että nuo tapahtumat -
laittoivat sisälläni kasvamaan päätöksen pastorin kutsusta.
Tietenkin olin myös nuortenjohtaja isäni seurakunnassa Kiviõlissä.
Sitten suoritin kaksi vuotta Neuvostoliiton armeijassa.
Siellä oli paljon hengellistä taistelua.
Sen jälkeen kuulin, että vuonna 1989 avataan Uskonnontieteen Seminaari.
Silloin minulla oli jo kutsu ja halusin valmistautua.
Halusin teroittaa hengellisiä aseitani -
ja aloittaa palvelutyön.
Kärdlassa oli ensimmäinen seurakunta, joka minut kutsui ja minne lähdin.
Minulla meni vielä kauan aikaa -
siitä, kun hevoset ja bussit yrittivät johdattaa minua Herran luo.
Ne tapahtumat laittoivat ajattelemaan.
Mutta se, että löysin lopulta Jumalan, -
on tämänhetkisen seurakuntani Kalliokirkon syytä tai ansiota.
Sinne minut kutsui veljeni.
Kalliokirkko taisi olla hänelle se paikka, johon hän pakeni -
vanhempien silmien alta.
Siellä sai olla yksin, kaukana perheestä.
Aluksi ei pitänyt ottaa edes pikkuveikkaa mukaan.
Myöhemmin Jumala sanoi, että kyllä velikin täytyy kutsua.
Aloin käymään Kalliokirkossa.
Luulen, että olin jo päätynyt tiettyyn pisteeseen uskontielläni.
Kalliokirkossa lopulta kasvoin kiinni Jumalaan.
Minulla ei ole tiettyä päivää tai hetkeä.
Tunsin vain kasvavani ja kiinnittyväni Jumalaan.
Muistan varmuuden vuoksi rukoilleeni syntisen rukousta -
oikeen monta kertaa.
Kun näytettiin Jeesus-elokuvaa ja lopussa oli syntisen rukous, -
rukoilin sen aina varmuuden vuoksi, että olisin varmasti pelastettu.
Tuonaikainen pastorimme Meego Remmel -
sanoo muistavansa erään kokouksen.
Siellä oli ulkomaalainen puhuja, joka kutsui ihmisiä eteen.
Hän sanoi: "Tulkaa, jos haluatte, että Jumala käyttää teitä."
Orasen veljekset nousivat ja tulivat yhdessä eteen.
Mies rukoili puolestamme.
Se oli murtumahetki.
Sen jälkeen autoin nuortentyössä aina kun mahdollista.
Muistan kun minua pyydettiin leirillä lausumaan ruokarukous ensi kertaa.
Tunsin suurta ylpeyttä. Ehkä sen tähden, -
että pidin kovasti tytöstä, joka sitä pyysi.
Muuten olen kulkenut samaa tietä, kuin sinäkin.
Autoin nuortentyössä, olin nuortenjohtaja.
Ne olivat ensiaskeleeni.
En tainnut olla kovin hyvä johtaja, koska avustajani vaihtui joka vuosi.
He aina katosivat jonnekin.
Se oli vaikeaa aikaa, mutta opin paljon.
Se, että minulle tarjottiin paikkaa nuortentyössä, -
oli minulle suuri hengellinen hyppy.
Ennen ajattelin, että olen kristitty, mutta en ryhdy palvelutyöhön.
Palvelutyöhön päätymisestä kerromme vielä myöhemmin.
Mutta Jumala ihan varmasti käyttää ihmisiä meidän puhutteluun.
Kaikilla on oma vaikutuksensa.
Niillä, joiden elämässä Jumala toimii, on vaikutusvalta.
Mietimme hetken sitä, ketkä ovat ne ihmiset, -
jotka ovat vaikuttaneet ja johdattaneet meidät sinne, -
missä tällä hetkellä olemme.
Olen jo kertonut, että minulla oli suuria esikuvia.
Mutta olen iloinen, että nämä suuret idolit -
eivät ole luoneet kuvaa pyhästä ja puhtaasta elämästä, -
jossa ei ole tahran tahraa.
Sellaisiin on vaikea samaistua.
Minun elämässäni on niitä tahroja.
Mietinpä vaikka isoisääni.
Kaikille perheemme miehille isoisä oli suuri esikuva.
Minulla on tänään mukanani mustakantinen Raamattu.
Suuri osa virolaisia luulee, että se on musta kirja, -
täynnä mustia ja pimeitä tarinoita.
Mutta ensimmäinen Raamattuni oli punaisilla kansilla.
Se oli kaunis kirja, isoisäni Raamattu.
Se oli saksankielinen.
En osannut saksaa enkä tainnut edes osata lukea.
Ehkä pidin kirjaa väärinpäin kädessä.
Mutta muistan seisovani keittiön tuolilla -
ja edessäni oli seurakunta - kaksi siskoani.
Pidin heille ensimmäiset saarnani.
Olin nähnyt isäni ja isoisäni saarnaamassa.
On luonnollista matkia ihmisiä, jotka ympäröivät meitä.
Se saattoi kyllä näyttää hauskalta.
Mutta uskon, että sen kautta aloin miettimään, -
mitä ne asiat ovat, joista he puhuvat.
Ensimmäinen todistus jonka kerroin puhujankorokkeelta, -
perustui Joh 3:16 raamatunpaikkaan.
Ensimmäiset todistukseni kertoivat kahdesta tiestä, -
leveästä ja kapeasta tiestä.
Pieni portti, josta pitää mennä sisään.
En koskaan myöhemmin ole oikeastaan saarnannut -
noista samoista aiheista.
Siihen aikaan se tuntui niin yksinkertaiselta. Kapea ja leveä tie.
Ehkä elämä muuttui monipuolisemmaksi.
Ajattelet, että elämä ei kuitenkaan ole niin yksinkertaista.
Isoisälläni on siis ollut valtava merkitys elämässäni.
Ei ainoastaan saarnaajana.
Isoisäni oli vahva mies.
Pidin hänen suurista käsistään.
Siitä on jo 10 vuotta, -
kun isoisä ja isoäitini kuolivat, molemmat viiden päivän sisään.
He olivat naimisissa 65 vuotta.
Nykypäivänä sanotaan, että sehän on mahdotonta.
Sitä pidetään urotekona.
Tiedän, että isoisäni oli 10 vuotta Siperiassa vankileirillä.
Hän näki nuorimman tyttärensä ensi kertaa vasta palattuaan.
Kun hän lähti, tytärtä ei vielä ollut.
Ihmeellinen uskollisuus!
He rukoilivat asioita, joita ei vielä voinut nähdä.
Neuvostoliiton aikana isoisälläni oli tapana rukoilla..
Etsimme talosta paikkaa, josta saisi radiosignaalin -
ja voisi kuulla Amerikan ääniä.
Se oli sellainen vanha radio.
Iltarukouksen aikana hän aina rukoili: -
Jumala, anna tämän pahuuden vallan, -
joka on rakennettu valheiden perustukselle, -
anna sen kaatua, jotta voisimme olla vapaita.
Se jätti minuun suuren vaikutuksen. Minusta tuntui, -
että Viron tasavalta rakennettiin isoisän rukousten perustalle.
Isoäitini opetti meidät laulamaan.
Äitini oli tiukka nainen ja esitti tärkeitä kysymyksiä.
Isä vaikutti eniten elämänkertomuksellaan.
Isäni kasvoi uskovassa kodissa, mutta päätyi hyvin kauas Jumalasta.
Mutta hän tuli takaisin ja loi minulle edellytyksen, -
itsekin löytää Jumala.
Kun mietin ihmisiä, -
jotka ovat muokanneet minusta tällaisen, kuin nykyään olen..
Vanhemmat ovat esisijalla. He luovat arvomaailmamme.
Sen, minkä varaan rakennat elämäsi.
Äidilläni on hyvin vahva näkemys oikeasta ja väärästä.
Isäni on työkäs, hänellä on kultaiset kädet.
Isäni aina sanoi, että mikään elämässä ei tule helpolla.
Mutta se, joka tänäpäivänä olen ja millainen uskontieni on ollut...
Mieleeni tulee kaksi miestä.
Ensimmäinen pastorini Meego Remmel, -
joka kutsui minut nuorisotyöhon.
Hän varasi aikaa opettamiseeni ja kouluttamiseeni.
Hän kuunteli kaikki itkuni, kun mikään ei sujunut.
Hän opetti minulle, kuinka rakastaa seurakuntaa -
myös vaikeina aikoina.
Silloin, kun tuntuu siltä, että he eivät voisi vähää välittää.
Toinen mies istuu minua vastapäätä.
Me vielä palaamme tähän asiaan.
Nämä kaksi ihmistä ovat pystyneet näkemään minussa -
sitä, mitä en vielä itse näe.
Rakkaat katsojat, olette ottaneet osaa -
kahden miehen tarinaan.
Tarinaan siitä, kuinka Jumala on astunut heidän elämiinsä.
Kaikilla meillä on oma tarinamme.
Uskon, että Jumala löytää tiensä jokaisen luo.
Voisimme rukoilla hetken.
Jumala, kiitämme siitä, että olet rakastava.
Välität jokaisesta ihmisestä.
Riippumatta siitä, missä olemme ja liikumme, -
Sinä löydät meidät.
Kiitämme Sinua, että kanssasi on hyvä liikkua -
eteenpäin sieltä, mihin olemme päätyneet. Aamen.
Suomennos: Sanna Pitko