VIRON PASTORIT AREENALLA
Tervetuloa ohjelmaamme! Olen Timo Lige, -
kotoisin eksoottiselta saarelta nimeltä Hiidenmaa.
Monet kutsuvat paikkaa paratiisiksi. Olen melkein samaa mieltä.
Hiidenmaalla on rakas kotini, aviopuolisoni ja kolme lasta.
Johdan pientä seurakuntaa, joka kokoontuu Kärdlan koulussa.
Olen myös ylistyksenjohtaja -
ja teen yhteistyötä kristillisen radiokanavan kanssa.
On hienoa olla ohjelmassa rakkaan ystävän Andrus Lukaksen kanssa.
Sanoisin hänen olevan Viron paras ja tunnetuin ylistyksenjohtaja.
Tiedän, ettei hän ole samaa mieltä.
Kerro hieman itsestäsi.
Varmasti en ole samaa mieltä.
Ensimmäinen roolini on olla aviomies ja kahden lapsen isä.
Johdan ylistystä seurakunnassani ja palvelen siellä, minne kutsutaan.
Puhumme tänään ylistyksestä.
Rakas katsoja, haluamme ottaa sinut mukaan matkalle.
Kerromme omista kokemuksistamme ylistyksestä ja sen johtamisesta.
Koko tämä aihe on paljon laajempi, -
eikä vaan se, kun seurakunnassa lauletaan yhdessä.
Muistatko sinä, Andrus, omia alkuaikojasi?
Miten sinusta muodostui ylistyksenjohtaja?
Tuliko sinulle ehkä sana taivaasta: "Andrus, olet minun valittuni."?
Miten sinun tiesi alkoi?
Minulla ei ole perinteistä kristillistä taustaa.
Perheeni ei ollut uskova.
Teini-iässä kuuntelin paljon musiikkia.
Koin sen vaikuttavan minuun aivan erityisesti.
Toivoin sen olevan osa elämääni.
En kuitenkaan koskaan käynyt musiikkikoulua.
Mutta tullessani uskoon, kaikki selvisi.
Seurakunnassa on yleensä paljon musiikkia.
Ja niin se kaikki alkoi tulla luonnostaan esiin.
Muistatko, kun johdit ensi kertaa ylistystä?
Osaatko kuivailla sitä?
Se alkoi pikkuhiljaa kotiryhmässä.
Meitä oli kaksi tai kolme, osasin pari sointua kitaralla.
Lauloimme nuottikirjasta.
Sinusta eroten, kasvoin täysin uskovassa perheessä.
Kasvoin seurakunnan keskellä.
Lauloin niistä baptistikirkon mustista laulukirjoista.
En muista, että olisi käytetty sanaa ylistys.
En muista nuoruudestani, että olisin laulanut Jumalalle.
Lauloin vain kivoja lauluja.
Muistan niin hyvin ensimmäisen kerran, -
kun johdin ihmisiä ylistykseen.
Se oli pieni konferenssi, jota järjestimme Hiidenmaalla.
Sinne oli kutsuttu muutama vieraspuhuja.
Se tapahtui Kärdlan kulttuuritalolla.
Me johdimme ylistystä.
Ennen vanhaan oli sellaiset mustat kaiuttimet, -
sinne laitettiin kasetti ja yhdistettiin mikrofoni.
Oli punainen muovinen mikki, yksi koko ryhmälle.
Otin jalalla tukea kaiuttimesta, että kitara pysyisi kädessä.
Lauloimme: "Saavun portteihinsa kiitosta veisaten..."
Se oli ylistystä. Ihan alkuaikoina.
Ja vieraspuhuja sitten profetoi.
Hän sanoi minulle näin: -
Timo, sinä tulet kirjoittamaan Jumalalle lauluja -
kokousten aikana.
Siinä hetkessä, kun ylistys oli minulle vielä vieras, -
ymmärsin, että se on jotain tavallista, lauletaan Jumalalle, -
mutta olin kaikesta vielä kaukana ja se sanoma tuntui ihan unelta.
Minä johtamassa seurakunnassa ylistystä, -
luoden samalla uusia lauluja.
Tänä päivänä en ajattele, että olisin vielä saavuttanut mitään, -
välillä tekee mieli sanoa: Jumala, en edes osaa ylistää!
Tunnen olevani niin keskeneräinen.
Mutta katsoessani taaksepäin, -
Jumala on tehnyt ihmeitä, kasvattanut minua, johtanut.
Miten kuvaisit omaa prosessiasi?
Missä olet kasvanut ja mikä on ajan mittaan muuttunut?
Ehkä käsityksesi ylistyksestä.
Tämä aihe on hyvin laaja.
Olemme kyllä ylistyksenjohtajia, soitamme ja laulamme.
Mutta ylistys itsessään on jotain laajempaa.
Voit ylistää Jumalaa yksin ilman yhtäkään soitinta.
Tieni ylistyksenjohtajana on kiemurrellut vuosien mittaan.
Se on luonnollinen prosessi.
Jumala itse on antanut ylistyksen johtamisen lahjan.
En saanut keneltäkään tuollaista suoraa sanaa.
Opin pari duuria, aloin soittamaan kotiryhmässä, -
sitten soitin seurakunnassa ja jossain vaiheessa kaduilla.
On ollut erilaisia vaiheita, välillä laulettiin voittolauluja.
Nyt taas on aika Jumalan rakkaudelle, -
lauluja Hänen tuntemisesta, läsnäolostaan.
Ylistys onkin meidän rakkaudenosoitus Jumalalle.
Tunnemme Hänen rakkauttaan ja kaipuutaan -
ylistys on kuin vastaus siihen.
Joku joskus pyysi minulta, että opettaisin heitä ylistämään.
Mietin ja rukoilin, kuinka opettaa ylistämään.
Mutta se on pikemminkin niinpäin, -
että opimme tuntemaan Hänen rakkauttaan ja hyvyyttään, -
ylistys on vain vastaus siihen, joka tulee itsestään.
On hyvä, jos osaat soittaa ja laulaa.
Tämä on asia, joka kosketti minua ihan vastikään.
Ylistys on näkemistä. Miten niin?
Näet jotain, se koskettaa sinua ja se aiheuttaa sinussa reaktion.
On ehkä jopa rikos laittaa ihmiset, jotka eivät tunne Jumalaa, ylistämään.
Se ei tunnu loogiselta eikä luonnolliselta.
Mutta kun näet Jumalan kirkkauden, jotain alkaa tulla ulos.
Joku on vertaillut kahvia ja teetä seuraavasti.
Kahvi ja tee.
Se on jotain nestettä, jota juomme, -
jossa on liotettu kahvinporoja tai teenlehtiä.
Kun kaikki on oikein, vesi on kuumaa -
ja kahvinporoja on oikea määrä, -
siitä tulee hyvä vahva kahvi.
Samoin tee on hyvää, kun se on tehty oikein.
Ylistys on kuin se valmistuote, kahvi jota juomme.
Jos suhteemme Jumalaan on kaukainen, -
viivymme Hänen luonaan vain hetken, -
niin kahvi, jota juomme, on ihan laihaa.
Jotain on väärin ylistyksessäni.
En tarkoita nyt toisten ylistyksen arvostelua, vain itseni tarkastelua.
Kun huomaan, että minulta puuttuu into, -
mikään ei saa minua ylistämään, en halua, -
niin jossain on mennyt veden ja kahvin suhde väärin.
Kysyn sinulta, ylistyksenjohtajalta, -
onko sinulla ollut tilanteita, joissa et todellakaan halua?
Tiedät, että sinun täytyy johtaa ylistystä, -
mutta haluaisit vain juosta pois.
Tietysti on ollut niitä kertoja.
Vaikka sinulla on jokin kutsu, se ei tarkoita, -
etteikö olisi vaikeita hetkiä tai vastoinkäymisiä.
Apostoli Paavali oli Jumalan kutsuma mies.
Mutta se ei tarkoita, että kaikki aina sujui.
Hän oli menossa jonnekin, mutta Pyhä Henki sanoi ei.
On ollut hetkiä, joissa olen miettinyt, -
etten ole tarpeeksi hyvä, tai tänään on vaan huono olo, -
ei tee mieli laulaa.
Tässä on kyse uskosta. Lopulta vain luotat Jumalaan.
Kun annat itsesi Jumalalle, asiat sujuu.
Entä ylistys ja tunteet?
Nykypäivän ylistystä välillä syytetään, pitäen sitä liian tunteelliseksi.
Lauletaan vain paria riviä ja duuria, nostatellaan tunteita.
Tai sanotaan, että en tunne ylistäväni.
Miten ylistys ja tunteet liittyvät toisiinsa vai liittyvätkö ne?
Mietitään, kuka on luonut tunteet.
Olemme kaikki samaa mieltä, että Jumala loi meille tunteet.
Voimme käyttää tunteita ihmissuhteissamme.
Näytämme muille tunteitamme, -
miksi meidän pitäisi pidättyä niistä suhteessa Jumalaan?
Jos joku on oikein tunteellinen, se ei tarkoita, että kaikkien pitää olla.
Oma luonteemme vaikuttaa paljon.
Mutta ei meidän pidä tietoisesti luoda kristillistä kulttuuria, -
jossa on molemmat ääripäät.
Joko halveksumme, kun joku on ylitsevuotava -
ja haluaa nostaa kädet ylös tai jopa huutaa, hyppiä.
Toinen ääripää on yrittää nostattaa tunteita, -
eikä siinä ole välttämättä kyse Jumalasta.
Molemmat ovat äärimmäisyyksiä.
Kun ylistämme Jumalaa ja Pyhä Henki on läsnä, -
tunteet voivat tulla kyynelien tai riemuhuutojen muodossa.
Ei niitä pitäisi piilotella.
Eräs rakas ystäväni, muusikko, hän on toisesta seurakunnasta, -
mutta tulemme hyvin juttuun.
Hän sanoi, että me vapaaseurakuntalaiset -
haluamme vain aina näytellä tunteita.
Minä vastasin, että hänellä taas on tunteet kaikkialla muualla, -
paitsi seurakunnassa.
Ehkä osaksi syynä on meidän pohjoismainen kulttuurimme.
Afrikassa kukaan ei pidä pahana, että seurakunnassa näkyy elämä.
Ei virolaisen pidä muuttua tummaihoiseksi, -
mutta ei niitä tunteita pidä pelätä.
Mikä on ylistyksenjohtajan rooli?
Kun seisot niiden ei kovin tunteellisten virolaisten edessä, -
mikä on tehtäväsi ylistyksenjohtajana?
Olen itse miettinyt samaa.
Ensinnäkin kaikki kunnia kuuluu Jumalalle.
Ihmisten ei pitäisi tulla kokouksiin kuuntelemaan hyvää musiikkia, -
vaan todella kohtaamaan Jumala.
Kun he saavat kosketuksen Jumalalta laulujen tai musiikin kautta, -
eivät katsoen sen musiikin esittäjää, vaan saaden kosketuksen Taivaasta, -
se on minusta paras asia. Se on ylistyksenjohtajan kutsu.
Ei se ole niin tärkeää, että musiikki jää mieleen, -
vaan kohtaaminen Jumalan kanssa.
Ei se tarkoita, ettei pitäisi arvostaa hyvää esitystä.
Musiikin ei pidä olla esisijalla.
Minulle on ollut pitkä prosessi tällä omalla tielläni -
ihmisten ja yleisön huomioon ottaminen.
Ensinnäkin suuntaan kaiken Jumalalle.
Mutta seuraavaksi otan huomioon, kuka seisoo salissa, -
kenet haluan viedä Jumalan valtaistuimen eteen.
Seurakuntani, jossa johdan ylistystä, -
he ovat käyneet läpi erilaisista ajanjaksoista kanssani.
Oli esimerkiksi tällainen ajanjakso.
Meidän kokouksemme alkaa kello kaksi.
Tulin paikalle kello 10.
Sitten istuin pianon taakse ja virtasin hengessä.
Lauloin ja luin Jumalan Sanaa.
Kirjoitin niissä hetkissä paljon uusia lauluja.
Myöhemmin kokouksessa lauloimme ylistyksessä näitä lauluja -
tai kokouksen aikana syntyneitä lauluja.
Eli Timo istuu pianon takana, silmät kiinni ja virtaa hengessä.
Ei mitään tietoa, onko salissa ketään tai mitä he tekevät.
Se oli hyvä juttu, -
mutta tajusin, että minun pitää vähän huomioida, -
pystyvätkö ihmiset tulemaan mukaan ylistykseen.
Nykyään ajattelen toisin -
ja yritän käyttää sitä vähäistä ja tunnettua, -
johon ihminen voi lähteä mukaan.
Hän saa nostaa kätensä ja laulaa Jumalan puoleen.
Tätä olen tielläni käynyt läpi, -
miten päästä mahdollisimman lähelle ihmisiä -
ja niiden tunnettujen sävelien kautta saada ihmisistä ulos se aito ylistys.
Seurakunta ei ole paikka, -
missä haisee hiki ja työnteko.
Ylistys osittain luo ilmapiirin.
Sanoit oikein, meidän tulee huomioida ihmiset.
Muusikkona haluat ehkä oppia ja tehdä uusia asioita, -
harjoitella uusia sooloja.
Minä pidän myös spontaanista ylistyksestä, -
se on niin aitoa ja rohkaisevaa.
Mutta ihmiset eivät välttämättä lähde mukaan -
ja löydät itsesi pian tyhjästä salista.
Ihmiset ovat jääneet kauas.
Näin se on.
Osaatko kuvailla yhtä hyvää ylistyslaulua?
Listalla "Miten kirjoittaa huono ylistyslaulu" -
oli ensimmäisenä: Yritä luoda ylistyshitti.
Kun valmistaudut kirjoittamaan oikein mahtavan ylistyslaulun, -
siitä ei tule varmasti mitään.
Tietäen kuinka monta laulua sinä olet kirjoittanut -
ja kuinka vähän itse olen kirjoittanut...
Varmasti olet tuntenut haluavasi kovasti kirjoittaa jotain, -
mutta se haiseekin vain hieltä. Ei mitään aitoutta.
Kun laulu syntyy äkisti, ei missään tietyssä paikassa, -
silloin se on aito ja toimii.
Minulla ei ole mitään avaimia.
Jos joku pyytäisi minua kouluttamaan laulunkirjoittajia, -
en varmasti tulisi paikalle.
Minulla ei ole edes mitään musiikillista taustaa.
Lauluni syntyvät sydämestäni.
Mutta kun tuntee musiikin teoriaa, on helpompi kirjoittaa ylös se, -
mikä nousee sisältäni.
Ollessasi pelkästään ylistäjä, ei edes ylistyksenjohtaja, -
millainen olisi se kappale, johon olisi helppo lähteä mukaan?
Ehkä rytmi...
Vaikkakin jotkut kappaleet ovat hyvin hidasrytmisiä, -
mutta silti koskettavia.
En osaa vastata.
Olen johtanut ylistystä, laulanut tiettyjä lauluja -
ja myöhemmin miettinyt, miten joku kappale ei toiminut.
Päätät olla laulamatta sitä enää. Olen itse miettinyt näin.
Mutta sitten jossain toisessa kokouksessa -
on juuri tuo laulu oikea.
Eli en osaa sanoa, mikä olisi se hyvä ja oikea laulu.
Välillä yritetään arvostella saarnan hengellisyyttä -
vähän nyt vitsillä, sen voitelun mukaan.
Ennen vanhaan käytettiin voitelumittareita, -
joilla mitattiin saarnan tai ylistyksen voitelua.
Miten ovat asiat musiikin laadun ja -
aidon hengellisyyden välisen tasapainon kanssa?
Kumpi on tärkeämpi? Voiko toisen jättää pois?
Olemme hyvin hengellisiä, avoimia Jumalan edessä, -
ei sillä musiikin laadulla niin väliä.
Tai sitten otetaan vain koulutettuja muusikkoja -
ja kyllä se hengellisyys tulee sitten itsestään.
Tähän kysymykseen on paljon vastauksia.
Luonnollisesti muusikon pitää osata soittaa.
Ja kun on bändi, joka soittaa yhdessä, -
soittimet sopivat yhteen, se aina tukee ylistystä.
Ja myös musikaaliset ihmiset pystyvät osallistumaan.
Musiikin täytyy olla laadukasta.
Toisaalta olen ollut paikoissa, jossa musiikki on hyvä, -
mutta ylistys on kuin sooloesitys ja minun sydämeni ei mene mukaan.
Ilmeisesti se riippuu ylistyksenjohtajan sydämestä.
Varmasti on ero esiintymisellä -
ja ylistyksellä.
Rakas katsoja, ehkä et ole ymmärtänyt -
mikä se ylistys on ja mitä kokouksissa lauletaan, -
miksi he nostavat kädet ylös ja silmät on kiinni?
Välillä me kristittyinä unohdamme, -
että ylistys on vain vastaus Jumalan suurelle hyvyydelle.
Kun olet nähnyt Jumalan suuruuden -
kokenut Hänen kirkkautensa, -
olet sisäisesti ymmärtänyt, että Jumala rakastaa -
ja Jeesus on maksanut hinnan sinun edestäsi.
Hän näkee heikkouteni, valintani, tyhmyyteni, -
mutta on päättänyt silti valita ja kutsua minut.
Välillä kaikki tämä meinaa hukuttaa minut -
miten voisin olla vastaamatta siihen?
Yritämme olla keskiverto virolaisia, -
haluaisimme vastata mahdollisimman vähäsanaisesti.
Mutta uskon, että pystymme parempaan -
ja voimme oppia rakastamaan Jumalaa.
Voimme käyttäytyä ihan hullusti, niinkuin Daavid, -
kun liitonarkki tuotiin takaisin omalle paikalleen.
Jumalan läsnäolo palasi kaupunkiin ja Daavid tanssi ihan hulluna.
Hänen oma vaimonsa pyysi häntä rauhoittumaan.
Tietenkin pitää olla järkevä.
Mutta rohkaisen sinua, että aina ei tarvitse miettiä, -
mitä muut ajattelevat.
Mieti, miten suuri ja miten hyvä Jumala on.
Millä voimme Hänelle vastata? Elämällämme.
Yksi tapa on ylistää. Se ei ole välttämättä laulu.
Olemme puhuneet tänään musiikista, -
mutta ylistys on se, minkä Jumala on laittanut sinuun.
Ole aito ja ole rehellinen.
Minä en yritä olla Andrus ja Andrus ei yritä matkia minua.
Olen minä itse, tuon Jumalalle oman parhaani.
Olkaa siunattuja, rakkaat katsojat!
Suomennos: Sanna Pitko