"Niin kehoitan siis minä, joka olen vankina Herrassa, -
teitä vaeltamaan, niinkuin saamanne kutsumuksen arvo vaatii, -
kaikessa nöyryydessä ja hiljai- suudessa ja pitkämielisyydessä -
kärsien toinen toistanne rakkaudessa -
ja pyrkien säilyttämään hengen yhteyden rauhan yhdyssiteellä:"
Näin kirjoittaa apostoli Paavali, -
joka sai Jeesukselta kutsun työ- hönsä Damaskoon johtavalla tiellä.
Apostolien tekojen 9. luku 4. jakeesta eteenpäin: -
"ja hän kaatui maahan ja kuuli äänen, joka sanoi hänelle: -
'Saul, Saul, miksi vainoat minua?' Hän sanoi: 'Kuka olet, herra?'
Hän vastasi: 'Minä olen Jeesus, jota sinä vainoat.
Mutta nouse ja mene kaupunkiin, niin sinulle sanotaan, -
mitä sinun pitää tekemän.'"
Eläkkeellä oleva Turussa asuva pastori Oiva Salli -
sai Herralta kutsun Jumalan työhön jo 5-vuotiaana.
Kutsun, joka jatkuu edelleen ja on kestänyt kohta 70 vuotta.
Jokainen kutsumus voi olla hyvin pienestä lähtevää.
Nimittäin aikanaan minä synnyin...
Isäni ja äitini seurustelivat, -
mutta sitten kun synnyin, en ollutkaan toivottu lapsi.
Mutta Jumala tahtoi, että minä synnyin.
Moneen kertaan isälle ja äidille tahtoi tulla sellaista eroa, -
että he eivät olisikaan oikein tahtoneet olla yhdessä.
Minä siellä, siinä elämänvaiheessa, olinkin paljon yksin.
Lapsuudessa nämä yksinolot Jumalan Henki paljasti.
Ystäväni puhui kielillä ja minä sain selityksen: -
"Ihan sieltä pienestä pojasta asti olit kovin yksin."
Ollessani 3-vuotias sisareni muutti pois. Hän oli isän 1. avioliitosta.
Se päättyi siskoni äidin kuolemaan.
Kun siskoni tuli 16-vuotiaaksi, -
hän lähti toiseen kylään, kyläkauppaan, -
ja minä jäin 3-vuotiaana siis isän ja äidin kanssa elämään.
Ja kuinkas siinä kävikään?
Kun yksin asuttiin, niin asuttiinkin koululla.
Äiti oli opettajana, isä oli maatöissä, metsätöissä -
ja se pieni poika oli monta kertaa ihan yksin.
Kuinka ollakaan, sinne kouluun tuli saarnaaja, -
joka alkoi kysellä tilaisuudessa: -
"Onko täällä ketään, joka haluaisi, että Jeesus tulee sinun sydämeesi?"
Se oli ihmeellinen kutsun paikka.
Se pieni 5-6-vuotias poika nostikin kätensä siinä.
Jeesus tuli hänen sydämeensä.
No, mitä kutsumus tuo tullessaan?
Ennen kuin koulu alkoikaan ja poika oppi lukemaan, -
äiti hankki Raamatun - ja se kiinnosti.
Sitä tuli niin paljon luettua, ihan siinä luettua.
Sitten tuli kouluaika ja uskontoa. Koulussa opetetaan uskontoa.
Jotenkin siinä tuli vielä sitten se, että...
No, kyläkoululla tunnetaan kaikki ihmiset kylältä.
Tuolla kylällä oli noin 30 kotia.
Ja kuinka siinä olikaan ihmeellistä tämä.
Pieni poika sai kutsumuksen rukoilla hyvin monina iltoina, -
kuukausikaupalla, jokaisen kyläläisen puolesta, -
että Jumala siunaa ja auttaa.
Aikaa kului, ja maailma vei mennessään.
Kuinka ollakaan, tuli tällainen elämänvaihe, -
että aina tulee vähän tällaisia, että mitä minusta isona tulee?
Siellä koulupoikana ei saanut oikein mitään tietoa, -
että mikä olisi se oma ammatti.
Olisiko se voimistelunopettaja vai upseeri? Kova urheiluinto oli.
Mutta siinä vaiheessa, kun urheiluinto oli parhaimmillaan, -
siitä ei tullutkaan epäjumalaa. Polvien nivelsiteet näet murtuivat.
Minulle tuli sellainen ihmeellinen elämänlasku, -
että se pääharrastus meni pois -
ja tuli huonot elämäntavat.
Koulunumerot laskivat ja keskiarvo 1,5 numeroa puolessa vuodessa.
Elämänote häipyi.
Kuitenkin ylioppilaaksi tuli opiskeltua. Ja mitäs sen jälkeen?
Olin ylioppilas ja koulun pihassa.
Koulun pihassa vahtimestari alkoi sanoa, -
että hänen sukulaispoikansa Ruotsissa tekee puutarhatöitä -
ja tykkää kovasti ja tienaa hyvin.
No, mutta eläinoppi, kasvioppi ja maantieto -
nehän olivat minulle niin haluttuja aineita. Puutarhuri.
Siitä tulisi uusi ammatti minulle. Lähdin puutarhaharjoittelijaksi.
Siellä puutarhaharjoittelijana tapasin tulevan puolisoni.
Ja niin rakastuin voimakkaasti, että tuli kutsu tulla sulhaseksi -
ja puolisoksi.
Se suuri rakkaus kesti sitten yli 40 vuotta.
Vieläkin kiitän Jumalaa siitä kutsusta olla puoliso ja isä.
Vajavuudessa, monien erehdystenkin keskellä -
nuo kutsut olivat todellisia elämän kutsuja Jumalalta.
Mutta se yksinäisyys.
Kun se yksinäisyys tuli niin voimakkaasti elämääni lapsuudessa.
Kouluaikana olin koulukortteerissa yhden kodin yläkerrassa.
Iltaisin ei mitään harrastuksia.
Vähän sitä yksinäistä elämää tuntui olevan vielä perheessäkin, -
vaikka oli kolme lasta. Mikähän siinä oli, -
että välillä koin ulkopuoliseksi itseni?
No, tosiasia on, että oli paljon onnellisia hetkiä myöskin.
Rakastin vaimoani ja lapsiani, mutta välillä vaan koin yksinäisyyttä.
Se 40 vuotta yhteistä elämää...
Lapset toki kasvoivat aikuisiksi.
Kun he olivat aikuisiksi tulleet, niin sitten meitä oli kaksi.
Ja välillä varmaan molemmat vähän yksinäisiä.
Tuohon yksinäisyyteen tuli sitten kova muutos, -
kun vaimo kuoli - 40 avioliitto- vuoden jälkeen, vähän ylikin.
Ja tuo sanoma, mistä äsken aloitin: kielillä puhumisen selitys -
toi sen sanoman, että olet ollut elämässäsi hyvin paljon yksin -
kokenut yksinäisyyttä.
Se sanoma muuttui siinä lopussa.
Olin 10 vuotta ollut yksin, leskenä, -
kylläkin hyvin paljon hengellistä työtä tekevänä, -
mutta silti suuret tuntimäärät yksinäisyyttä.
Tiedätkö ystävä, tuo sanoma päättyi näin: -
"Kuitenkin tästä eteenpäin -
tuo sinun yksinäisyytesi muuttuu, -
niin että koet Jumalan ja ihmisten läheisyyttä syvemmällä tasolla."
Mikä voi olla parempaa, -
kuin että Jumalan Henki alkaakin noin rohkaista yksinäistä?
Jeesus uudisti Oivalle jo poikana antamansa kutsun seurata Häntä -
yli 30 vuotta myöhemmin.
Tuo kutsu esitettiin Kansanlähetyksen teltalla -
Oivalle ja hänen vaimolleen ja kaikille mukana olleille.
"Onko täällä ketään, joka haluaa nyt antaa elämänsä Jeesukselle -
ja lähteä seuraamaan Häntä?"
Päivä muutti Oivan ja vaimon elämän, -
joka myös halusi ottaa vastaan Jeesuksen omana Vapahtajanaan.
Mutta jo ennen sitä Oiva Kallion kirkossa sai kuulla sanat, -
kun Pyhä Henki ilmoitti hänelle: "Sinusta tulee pappi."
Se puutarhuri lähti vaimonsa kanssa kirkkoon.
Oli käyty silloin tällöin, lapsuudessa paljonkin, kyläseuroissa.
Siellä kylällä pidettiin paljon kotiseuroja.
Äiti vei poikansa ja poika tuli mielellään.
Ei aina niin leikkinytkään toisten kanssa. En tiedä, miksi.
Mutta siinä äidin kanssa kuunnellessa -
ja rovastin puhuessa - kai ne sanat jotain tekivät? Jumalan Sanat.
Siellä Kallion kirkossa -
- ei vielä piispana mutta teologian tohtorina - E.G. Gulin -
alkaa puhua Roomalaiskirjeestä. Kohtaa en yhtään muista, -
mutta sanoma oli hyvin selkeä. Muistan sen kokonaan.
Lyhennettynä hän puhui makrokosmoksesta.
Eli nuo kaikki taivaankappaleet, linnunradat, valtavasti tähtiä, -
planeettoja, ja kaikki se sopusointu siellä.
Tai sitten mikrokosmos tuolla mikroskooppimaailmassa.
Atomit ja hiukkaset, mitä silmät eivät näe ollenkaan.
Tai sitten mitä silmillämme näemme. Kaukana, näkymättömissäkin, -
mutta kuitenkin silmien näkökenttiin tulevana, -
jos muutamme paikkakuntaa. Niin siellä!
Kaikessa Jumalan Sanalla kaikki luotuna!
Ja tuo kun sitten tuntuu niin soveliaalta ajatusmaailmoihini.
Luomakunta on Jumalan Sanalla luotuna niin kuin me itse kukin -
jokainen solu meissä.
Jokainen elämän muoto meissä on Jumalan luomaa.
Tuo istui niin minun sydämeeni, että voi hyvänen aika!
Tuo mies uskoo ihan kaiken, mitä se puhuu.
Hän puhuu ja minä katson häntä, hänen silmiään, olemustansa -
ja hänen uskoa luovia sanojansa minun sydämeeni.
Niin siellä, kun hän näitä puhuu, -
minä kuulen: "Sinusta tulee pappi."
Ja minä yllätyin. Minustako? Minä nyt en ole mikään.
Kauhean arka puhumaan, arka ajattelemaan.
En koulussakaan oikein uskaltanut. Pienessä maalaiskylässä eläneenä.
Yksinäisenä arkana poikana. Minäkö papiksi?
Etkä voi ajatella, mitä tulevina päivinä tapahtui.
Kun minä olin siellä puutarhatöissä, -
niin minä ihan itkeskelin parina päivänä. Minusta pappi.
Minä olen ajatellut sinne puutarhaopistoon, -
niin kuin hortonomikoulutukseen.
Olin jo ihan niitä papereitakin ajatellut, että tulevana syksynä.
Ja kuinkas siinä kävikään?
Ei se ollutkaan niin, että nuo parin päivän itkut tuottivat sen, -
että puutarhuri jatkaa omalla urallaan.
Ei, vaan pari kuukautta myöhemmin -
herätysliike piti telttakokouksia.
En niistä tiennyt yhtään mitään, että tämmöisiä pidetään, -
mutta olipa siinä ihmeellinen sunnuntaipäivä.
Asuimme Helsingissä. Tampereelta oli muutettu Helsinkiin.
Hyvin vähissä varoissa olimme. Ei mitään lehtiä tullut, -
mutta tulipas siellä sitten ilmaisjakelulehti.
Teki mieli katsoa, onko mitään hengellistä tilaisuutta.
On jo iltapäivä. Nyt pitäisi jokin hengellinen tilaisuus löytyä.
Onko tänään? Parin tunnin päästä -
oli Kansanlähetyksen telttapäivät. No, sinnehän me lähdettiin.
Nimittäin vaimoni oli myös lapsena kokenut Jeesukselle antautumisen, -
mutta kumpikaan meistä ei ollut päässyt kasvamaan uskossaan.
Vaikka istuttiin sielläkin minä papin kutsun saaneena...
Siellä hän istui minun vieressäni, käsi kädessä istuimme.
Ja kuinka siinä kävikään? Kerroin hänelle, -
että tällainen papinkutsu tässä tuli. Hän ei maininnut mitään.
Varmasti ajatteli: "Mitähän tästä elämästä tulee?"
Ja kuule ystävä, näin kävi, että siellä Kansanlähetyksen teltassa -
alettiinkin istumaan, kuuntelemaan ja pitkästymään - 5 - 6 puhujaa.
Välillä tuli mieleen ja taisin sanoakin vaimolle, -
että mitähän me täällä nyt istutaan näin kauan. Sanoma oli, -
että "ennen teltan katossa ja niissä julistuspaikoissa katossa -
kohisi Pyhä Henki ja oli herätyksen ajat".
No, se oli vierasta meille. Minulle kanssa.
Tämmöistäkö nyt puhutaan täällä ja meillä on ihan eri elämä menossa.
Jo vähän katsottiin, että tästäkö nyt lähdetään.
Mutta varmaan Jumala oli antanut meille sen mahdollisuuden, -
että olemme vaan loppuun asti kuitenkin.
Ja siinä loppurukouksen aikana -
tämä loppurukouksen pitäjä sanoo: "No, onko täällä ketään, -
joka nyt tahtoo tämän sanoman kautta, -
mitä olette Jumalan Sanaa kuulleet, antaa oman elämänsä kokonaan -
Herralle Jeesukselle Kristukselle?"
Minä mietin, että miten tuo oikein olisi ymmärrettävissäkään.
Mihin se vie tuollainen? En käsitä.
Merkillistä oli, että hän rupeaa kysymään toisen kerran.
"Onko täällä ketään...?" Ja tuohon tilanteeseen -
Jumala kaikkivaltiudessaan alkaa näyttää minulle näkyä.
Sellainen valtava iso, kultainen vaaka -
ja koko minun elämäni siellä vaaka- kupissa ja Jeesus toisessa.
Minä katselen tällä tavoin ja ihmettelen tätä vaakaa.
Kallisarvoinen, ihmeellinen asia. Mitähän tämä pitää sisällään?
Ja kun tuo mies kysyi kolmannen kerran: -
"Jos joku on, joka tahtoo Jeesusta elämäänsä, niin nouse ylös -
Herralle merkiksi." Ja minä nousen ylös.
Penkit olivat vinottain ja minä katsoin, mitä vaimoni ajattelee.
Ja heti nostin päätäni. Hän oli kokenut saman.
Jeesus kutsui häntä uudelleen, niin kuin oli lapsena jo kutsunut.
Tällaisia kutsuja Jumala antaa Jumalan kuvaksi luodulle: -
"Tule takaisin."
Jeesus on sinut lunastanut siihen, -
mitä Adamille ja Eevalle Jumala sanoi, -
että vaimon siemen polkee rikki käärmeen pään.
Siihen Isän yhteyteen luotu palautettiin Jeesuksessa -
ja tuohon yhteyteen tuli kutsu takaisin.
Uskoontulon jälkeen hengellinen elämä alkoi muuttua Oivan kohdalla.
Sen kiinnostuksen ja halun jälkeen, joka tuli sydämeen.
Oiva alkoi aivan uudella tavalla etsiä Herran kasvoja.
Kiinnostus Raamatun Sanaa kohtaan kasvoi ja rukouselämä muuttui.
Hän koki myös tarvetta päästä sielunhoitokeskusteluun -
vanhemman Pyhällä Hengellä täyttyneen papin kanssa.
Voitko kuvitella, että he kutsuivat sinne esirukoukseen.
Kun menimme, niin ne rukoilijat ja puhujat katsoivat meitä -
ja sanovat: "Kaikkein onnellisimman näköiset ihmiset, -
Jeesuksen löytäneet ihmiset."
Ei me tiedetty, mutta ihmeellinen rauha ja uusi elämänkokemus.
Voitko kuvitella, mitä siinä vähitellen rupesi tapahtumaan?
He sanoivat siinä, että nyt tällainen yhteys sielunhoitajaan -
ja tällainen pastori olisi, Per Wallendorff.
Hän oli Matteus församlingenin kirkkoherrana.
Voi hyvänen aika! Neuvottelemaan ihan oudon ihmisen kanssa.
Kyllä minä siinä, kun otin puhelimella yhteyttä...
Siellä oli näitä puhelinkoppeja.
Kiersin moneen kertaan puhelinkopit. Mitä minä puhun?
Ystävällinen ääni vastasi: "Sopiiko silloin ja silloin tulla?"
No, sinne menin ja mielessä oli, -
että paljon olisi parannuksen tekoa synnistä.
Sinne sitten menin.
Tuo Per Wallendorff siinä ensin piti pienen rukouksen -
ja alkaa avata Raamattua. Sieltä avaa Raamatun -
ja alkaa lukea. Etpä voi kuvitella!
Sitten Maria Magdalena luuli Häntä puutarhuriksi.
Ainoa kohta Raamatussa. Hän lukee puutarhurista puutarhurille.
Myöhemmin ihmettelin.
Tämä Pyhällä Hengellä täytetty kirkkoherra -
näyttääkin olevan Jumalan Hengen johdossa.
Ja myöhemmin tajusin: -
kun avaan suuni ja Pyhä Henki täyttää Jumalan Sanan julistusta, -
niin kuulija voikin kuulla, ettei se ole tuo mies, joka puhuu -
vaan Jeesus puhuu minulle.
Niin kuin tuo Maria Magdalena -
kuulikin Jeesuksen sanat ja huomasi, -
että Jeesus hänelle puhuu eikä puutarhuri.
Voit ajatella, että minulla tuli monta kertaa kyyneleet silmiin, -
kun ne kutsut olivat tällaisia.
Mutta opiskelut alkoivat ja ihmettelin, -
että aika vajavaisella ylioppilastodistuksella -
jotenkin ne pääsykokeet onnistuivat.
Edellisenä iltana luin.
300-sivuisessa kirjassa yksi ainoa sivu: Wilhelm Ockhamilainen.
Miten hän siellä vaikutti luterilaisen kirkon -
ja kaikkeen tähän hengelliseen elämään, niin vain yksi sivu.
Ja minä luin sen - ja muistin sen.
Tai sitten toinen tämmöinen tärppi, kun niitä näköjään Jumala järjesti.
En sillä keskiarvolla tai ylioppi- lastodistuksen arvosanoilla -
olisi suoraan varmasti päässytkään.
Toinen aihe Raamatun selitys- teoksesta oli, -
mitenkä Markuksen evankeliumin syntyi.
Ja kuinka minä sen olin sitten aamulla lukenut!
Vielä siellä sisäänpääsykokeessa -
olin kirjoittanut, että oli paavina joku -
Konstantinus Suuri. Eihän se nyt niin ollut.
Korjasin sitten. Sehän taisi ollakin keisari.
Ja hyvänen aika! Näitä virheitä varmaan enempikin tuli korjattua.
Kun sitten oli tämä koetulos tullut, -
ja rupesin katsomaan sieltä seinältä, mahtaako olla nimeä.
Pitkä luettelo. Sieltä katsoin rivi riviltä. Ei tainnut ollakaan.
No, niin hämillään olin tietysti ja katsoin toisen kerran.
Hyvänen aika, sieltä löytyi! Kuule, löysin sen.
Kävelin sitten kadulle jo pitkälle, ihan sieltä tämän Suurtorin...
Vanhalla yliopistolla oli kokeet ja siellä taululla oli tulokset -
muutamaa viikkoa myöhemmin - vai en muista, paljonko myöhemmin.
Oli kuitenkin ilmoitettu, milloin tulokset ovat nähtävissä.
Sieltä Aleksanterinkadulta pitkältä palasin: "Ei se voi olla totta."
Palasin vielä katsomaan - ja se oli totta.
Siis minusta tulisi pappi.
Et voi kuvitella - ne opiskelut lähtivät hyvin menemään, -
vaikka oli niin huono ylioppilastodistus.
Jumala antoi motiivin opiskella.
Kun Jeesus puhui kansalle ja opetuslapsilleen, -
varoitti Hän kirjanoppineista ja fariseuksista näin: -
Matt. 23:13 -
"Mutta voi teitä, kirjanoppineet ja fariseukset, te ulkokullatut, -
kun suljette taivasten valtakunnan ihmisiltä!
Sillä itse te ette mene sisälle, ettekä salli meneväisten -
sisälle mennä."
Samana vuonna kun Oiva tuli uskoon, hän pyrki ja pääsi -
opiskelemaan H:kiin teologiseen tiedekuntaan.
Opiskeluaika oli vaikeaa aikaa juuri uskoon tulleelle Oivalle.
Opetus oli monilta osin ristiriidassa Raamatun -
ja hänen oman uskonkäsityksensä kanssa.
Olin siinä kesäisin puutarhurina aina 5 kuukautta.
Puutarhurina vain siksi, että perhe saa elantonsa - vaimo oli raskaana.
Ja kuinka ollakaan, tämä ihmeellinen opiskelu...
Se oli sellaista opiskelua, -
että minulla oli aina vähän ajatus toisin kuin mitä opetettiin.
Kävin erään professorin puhuttelussa.
Halusin keskustella hänen kanssaan. Hän oli sitä mieltä, -
että Jeesus ei ole lainkaan ylös- noussut eikä neitseestä syntynyt.
Tällaisia kummallisuuksia - ja menin hänen kanssaan juttelemaan.
Hän sanoi: "Sinä et näe metsää puilta." Hän oli täysin eri mieltä.
Jätin asian sikseen, koska itse olin eri mieltä ja jäin olemaankin.
Mutta kutsumus alkoi heikentyä.
Sellaista uskon henkeä ei H:gin yliopistossa sillä hetkellä ollut.
Minulla oli kahden vuoden opiskelun jälkeen tarkka suunnitelma.
Minähän opiskelen kyllä teologian kandidaatiksi, mutta -
se puutarha-ala on minun ammattini.
Tykkäsin istuttaa kaikkia kasveja ja hoitaa niitä.
Ja tykkäsin olla myös esimiehenä 30:lle -
ja siellä neuvotella, miten asioita tehdään, siis ammattia hoidetaan.
Tämmöistä käytännön koulutusta.
Voisitko kuvitella, että sitten seurakunnassa, -
kun tulee näitä johtotehtäviä...
Minulla oli 11 puutarhapiirissä -
- koko Helsingissä oli 15 piiriä -
heillä oli tarkoitus opettaa minut koko kaupungin tuntijaksi, -
eri puistopiirien tuntijaksi.
Kun siellä oli 800 työntekijää niinä vuosina, -
niin olihan minulla ihmis- kontaktejakin oikein aika paljon, -
kun jaoin töitä aamulla ja kävin työmaalla katsomassa, miten sujuu.
Tiedätkö, mikä oli se motiivi siellä ohjata heitä?
Keskustella heidän kanssaan ensin. Jutella, mitä sulle kuuluu.
Siinä vaiheessa kun huomasin, että vähän eri lailla tehdään, -
kuin puutarhakoulussa opetettiin, -
niin enpä mennyt sellaista miestä tai naista ohjaamaan: -
"Teepä nyt tämä sillä lailla kuin koulussa neuvottiin."
Ei, vaan kun näin, että hän on n. 20 vuotta työtään tehnyt, -
niin minäkö lähden neuvomaan häntä, jolla on ammattitaito.
Et voi tietää, kuinka paljon käytännössä papille -
sielunhoidossa tämä oli avainta.
Huomasin, että ne antautuivat kes- kustelemaan omista ongelmistaan -
nuo puutarhatyöntekijät.
Kun sai jutella, niin se semmoinen kummallinen -
elämäänsä tyytymättömyys vähän siellä työmaalla taisi asettua.
Sai puhua niitä läpi, mitä kotona on vaikeuksia.
Ei mene vaimon/miehen kanssa hyvin.
Lapset ovat semmoisia. Koulut menevät huonosti.
No, olipa sitä sitten elämän- kokemusta sille ujolle pojalle.
Sitten tuli tämä papiksi vihkiminen.
Ole kuuliainen Jumalan Sanalle, ole kuuliainen yhteiskunnan laeille.
Semmoista valaa piti tehdä.
Kutsu olla ihmisten palvelija, Jumalan Sanan palvelija.
Paljon oli luvattuna, kun sanoi: "Minä lupaan."
Kaikki se, mitä sen jälkeen alkoi tapahtua, niin voitko kuvitella?
Siinä opiskelun aikana -
kun siinä välillä oli niin täysin se kutsu hävinnyt, -
niin opiskelu jatkui sen kahden vuoden jälkeen.
Siis en vielä ollutkaan papiksi kutsuttu -
muuta kun se ensimmäinen kutsumus tuli.
Tuossa jo menin siihen papiksi vihkimiseen, valmistumiseen, -
mutta siellä välillä tuli tämä ihmeellinen rappio.
Nämä keskustelut, että meinasi tämä koko kutsu hävitä.
Kuitenkin kirkkososiologiasta tein laudaturtyön -
ja menin sinne metodistikirkkoon.
Sinne piti mennä analysoimaan saarna -
eli miten siellä Jumalan Sanaa selitetään.
No, siinä olikin sellainen teksti puhuttavana miehellä, -
muistaakseni pastorin nimi oli Järvinen. Etunimeä en nyt muista.
Hän siinä alkaakin puhumaan, että Pietari oli entinen kalastaja.
Pietari pettyi kovasti, kun Jeesus kuoli ristillä ja haudattiin.
Kun Hänet oli haudattu eikä Hän ollut vielä ylösnoussut, -
niin Pietari sanoi toisille opetus- lapsille: "Minä lähden kalaan."
Selitys oli tästä Sanasta, -
että Pietari halusi palata vanhaan ammattiinsa -
ja pyysi muitakin kalastelemaan.
Se oli minulle sellainen, että se Sanan miekka osui sydämeeni.
Näinhän minäkin meinasin vanhaan ammattiin palata ja aloin itkeä.
Koko saarnan ajan itkin.
Kuinka rakkaasti ja laupiaasti Jumala palautti kutsumuksen, -
jonka Kallion kirkossa Hän oli antanut.
Ja kuinka ollakaan, ystävä rakas, -
se kutsumus jatkui läpi papin vuosien.
Se oli Jumalan antama kutsu.
Kun Oiva valmistui papiksi v. 1974, kesti jonkin aikaa, -
ennen kuin Kansanlähetyksen teltalla elämään tullut tasapaino, -
ilo ja rauha Jeesuksessa tuli taas sydämeen.
Ja Jumalan kutsu, jonka pieni poika oli jo lapsena ymmärtänyt, -
muuttui taas palvelevaksi Jeesuksen todistamiseksi ilman epäilyjä.
Minä odotin siinä vuosien varrella, miten se kutsumus alkaa mennä.
Isäni kysyi, kun tiesi minut ujoksi mieheksi: -
"No, mitenkä se on nyt alkanut mennä?"
Sanoin, että kun sen paperin ottaa, mihin on saarnan kirjoittanut, -
niin sitä seuraamalla ja lukemalla -
jotain siellä pitää sanoa, kun eteen menee.
Vajavaista se oli. Huomasin, kun ihmiset katsoivat ikkunoista ulos.
Eikö kiinnosta?
Rukoilin kovasti: "Jumala, vapauta minut papereista."
Merkillistä oli ensimmäisenä kesänä kun reilun 1/2 vuoden päästä -
oli rippikirkko. Paljon ihmisiä kirkossa.
Minä olin rohkeuksissani tehnyt niin, -
että raamatunkohtia ja pikkusen joku lause siinä.
Vähän niin kuin semmoisia otteita, mistä voi sitten lähteä puhumaan.
Tiedätkö, minä en sinne paperiin katsonut.
Se Sana alkoi elää ja minä huomasin, -
että ihmiset kiinnostuivat ja katsoivat koko ajan minua silmiin.
Jossain vaiheessa tajusin, että olin aika pitkään puhunut.
Kohta pitäisi varmaan lopettaa, tavallaan sanoa se aamen -
ja uskontunnustus.
Siitä lähtien se vapautus.
Että Jumala antoi kutsumukselle sellaisen vapauden, -
että Hän alkoi antaa ajatuksiin, mitä puhutaan.
Sitten nuo erilaiset kutsumukset eteenpäin, niin minä odotin, -
että voi hyvänen aika, kun joku läheinen tulisi työtoveriksi!
Usein työntekijäyhteyksissä näet -
työntekijät kokivat etäisyyttä toisistaan.
Rukoilin: "Anna Jumala edes esirukoilijoita työni tueksi -
edes semmoiset parikymmentä." Aika iso pyyntö Jumalan puoleen.
Kävi niin, että oli ensimmäinen suuri kokoontuminen -
ei Hengenyhteysrintama, vaan Hengen uudistus kirkossamme, -
ensimmäisiä suuria kokoontumisia Mikkelin tuomiokirkossa.
Kirkko oli ihan täynnä. Ulkomailta, Englannista, tuli -
sellaisia virkeitä Jumalan Sanan todistajia, -
joita Jumalan Henki käytti voimakkaasti heidän maassaan.
Siinä kun he puhuivat ja puheet oli pidetty, niin sanottiin: -
"Nyt on mahdollista tulla esirukoukseen alttarille."
Ja voitko kuvitella, me olimme ihan kirkon takapenkeissä -
vähän niin kuin uusina siellä. Ei ollut montaa tuttavaa.
Emme tienneet, oliko siellä ketään tuttuja.
Ne kirkon käytävät tulivat niin täyteen heti, -
kun ihmiset innoissaan menevät sinne esirukoukseen.
Sivukäytävät olivat vielä vapaana. Vaimoni lähti sivukäytävää myöten -
kaatui palmun alle ja täyttyi Pyhällä Hengellä siellä.
Vaimoni sai kutsumuksen tulla työtoveriksi Pyhässä Hengessä.
No, tämä tapahtui paljon myöhemmin.
Mutta näitä kutsumuksia kun halusin tähän alkuun sanoa, -
niin se oli niitä välttämättömimpiä kutsuja, -
sillä pappi on hyvin yksinäinen.
Heti ensimmäisessä papin tehtäväs- sään Vartiokylän srk:ssa v. -75 -
Oiva Salli kiinnostui poikkeuksellisesti luterilaisena pappina -
Pyhän Hengen toiminnasta. Oiva oli kyllä lukenut Raamatusta, -
että vielä tänäkin päivänä Pyhä Henki ja armolahjat toimivat.
Papin koulutuksesta huolimatta hän ei tiennyt niistä käytännössä.
Kiinnostus oli kuitenkin kova ja niinpä hän tutki Raamattua -
ja hengellistä kirjallisuutta, mitä kaikki teoriassa tarkoittaa.
Vasta kun Jumala johti hänen tielleen ihmisiä, -
jotka omalla elämällään kertoivat, mistä on kysymys, -
Oivalle alkoi selvitä Pyhä Henki, armolahjat ja Hengen hedelmät.
Tuo vuosi oli erikoinen vuosi. Sinä vuonna tämä Pyhä Hengen asia -
täydellisesti esimerkkinä ulko- maalaisen puhujan kautta avautui.
Eli Jumalan Henki vaikutti opetet- tavaksi vähän kummallisen aiheen, -
josta en mitään tiennyt.
Uskontunnustuksessa kyllä uskon Pyhään Henkeen. Se oli siinä.
Mitään sen tarkempaa ei uskontunnustuksessa siis ollut.
Kyllä opiskelijapojat siellä keskenään puhuivat, -
että autoa ajettaessa puhuttiin kielillä.
Minä heti ajattelin, ettei ainakaan ajaja voi puhua kielillä.
Sehän on sellaista hurmokseen menemistä.
Eiväthän ne, hyvänen aika, pysty autoa ajamaan hurmoksissa.
Siinähän mennään sekaisin.
Ei siis yhtään mitään ajatusta armolahjoista -
ja kuitenkin rupean opettamaan.
No, sitten oli iso pinkka kirjoja. Minä kun luen niitä, -
huomaan, että minulla ei ole mitään -
ja oli ajatus, että kirkolla ei ole mitään. Tämmöinen puutos.
Olin kuitenkin Raamatusta lukenut. Raamatussakin on.
Totta kai silloin myös paneuduin, missä kohtaa Raamatussa on, -
että opettaisin raamatullisesti ensimmäisessä seurakunnassani.
Kuinka ollakaan, se kutsu tuli siinä muodossa, -
että sydän kaipasi täyttyä Pyhällä Hengellä, -
saada niitä armolahjoja itsekin.
Sitten näin siellä seurakunnassa kaksi työtoveria.
Kuule, outoa on mennä kysymään toisilta semmoisen hetken jälkeen: -
"Mitä teille kuuluu?"
Poikatyöntekijä ja päiväkerhotäti olivat pariskuntana.
Niin loistavat ja onnelliset kasvot!
Minä ajattelin, että noille on jotain tapahtunut.
Ne ihmiset siinä alkavat kertoa: "Me käytiin Siion-seurakunnassa. -
Siellä oli ulkomailta sisar Peril Vikramaradne. -
Se puhui koko ajan meille, meidän sydämiin. Valtavan elävää puhetta."
Minä ajattelin: "No, se kyllä näkyy teistä. Se on puhunut teille."
Heti semmoinen ajatus, että minun täytyy mennä kanssa!
Saapas nähdä, miten se puhe minua koskettaa?
Ne olivat ihan jatkuvia tilaisuuksia, viikon verran varmaan.
Menin sinne. Peril Vikramaradne, alle 50-kymppinen -
Ceylonin saarella aikanaan syntynyt.
Hän oli uskovaiseksi tultuaan puhu- massa siellä ulkomaille tulleena.
Hän oli elänyt Amerikassa kymmeniä vuosia.
Lapsena tullut uskoon siellä nuorena Ceylonilla.
Hän oli rukoillut, että hän tahtoo mennä Amerikkaan.
Siellä sitten teologiaa opiskelleena -
ja hyvin voimakkaasti Pyhän Hengen asioista selvillä ja kokeneena -
niin puhuikin koko puheensa minulle.
Heti puheen jälkeen, kun oli mah- dollisuus, menin hänelle puhumaan.
"Voisitko tulla Vartiokylän srk:aan puhumaan, -
jos saan kirkkoherralta luvan. Täytyy esimieheltä ensin kysyä."
Heikki Apajalahti esimiehenä antoi luvan -
Puotilan kappelissa kolmeksi illaksi.
Oi vähän jännittävää, että ulkomaalainen tulee.
Hänellä oli tulkki, joka tuli myös.
Siinä sitten tuo kutsu nähdä sellainen ihminen, -
joka käyttää Jumalan armolahjoja Pyhässä Hengessä...
Se oli sellainen kutsu, että halusin vuosien varrella -
moniin, moniin tilaisuuksiin kutsua hänet -
niihin seurakuntiin, joissa myöhemmin palvelin.
Hän palveli näet Pyhässä Hengessä kuuliaisena Jumalan Sanalle, -
ja monet ihmiset paranivat. Vielä tärkeämpää oli, -
että monet ihmiset löysivät Jeesuksen.
Ja minulle tärkeintä hänen kauttaan oli se, -
että esikoiseni tuli ennen 5 ikävuottaan uskoon -
suunnilleen niin kuin minäkin.
Uskovaan papin perheeseen, jossa isä ja äiti olivat uskossa, -
sai tulla uskovaan perheeseen uskovaksi lapseksi.
Oli aika erikoista, että sinä iltana -
minulla oli se puutarhurin vatsakatarri ollut monta vuotta.
Joka aamu heräsin niin moneen kertaan...
Joka aamu heräsin todellakin pari tuntia aikaisemmin -
ja heti täytyi lähteä liikkeelle jotain syömään ja juomaan.
Siinä ajattelin, että minäkin menen esirukoukseen parantuakseni.
Niinpä siinä kävikin sitten. Istuin siihen etupenkkiin.
Kun hän tulee siihen kohdalle, hän tulee sanoneeksi, -
että Jeesuksen nimessä sinä oletkin jo terve.
Minä ajattelin, että outoa juttua. En ole koskaan kuvitellutkaan, -
että tuolla lailla voi tulla terveeksi. Sanotaan vaan.
Minä petyin ja ajattelin, ettei se noin käy.
Ohitti minut ihan oudolla tavalla. Ei edes rukoillut. Meni vaan.
Nyt myöhemmin, kun tajuan tämän asian, -
hänellä oli Pyhän Hengen lahjana tiedonsana.
Hän tiesi. Jumalan Henki hänessä paljasti sen, -
että Jumala on minut jo parantanut. Tiedonsana, Pyhän Hengen lahja.
Tällaiset esimerkit: hän profetoi, hän vapautti ihmisiä -
pimeyden voimista - Suomessa.
Tällaiset esimerkit olivat niin kerta kaikkiaan...
Mistään muualta ei niitä kirkossa saanut, ei vapaissa suunnissakaan.
Vapailla suunnilla tarkoitan helluntailiikkeessä, vapaakirkossa, -
metodistikirkossa jne. Ns. vapaita suuntia on Suomessa monta.
Oli silloin jo.
Vähän varoin käymästä, kun ajattelin, -
että luterilaisen papin ei oikein sovi paljon vierailla -
toisissa kirkkokunnissa. Näitä rajoja pidettiin yllä henkisesti.
En tiedä, olivatko ne todellisia, mutta vähän rajoiteltiin -
ihmisten keskusteluissa. Kun vaimoni ja minä tulimme uskoon, -
me tulimme kyllä Jumalan valtakunnan uskoon -
ja hyväksyimme jokaisen, joka on Jeesuksen vastaanottanut.
Hyväksyimme, että he ovat todella uskossa.
Vaikka ne monet vajavuudet kaikissa uskovissa näkyvät, -
niin se pääasia, että jonka Jumala on kutsunut, se kutsumus on totta.
Nykyään sanotaan paljon 'yhteiskristillisiä'.
Joku käsittää senkin täysin väärin.
'Yhdessä kristittyjä' olisi ehkä parempi sanoa.
Tällaisen taivaallisen kutsun saaneita... Ymmärrän, -
että Jumala tahtoo Jumalan kuvaksi luotua uskossa kasvattaa.
Niin kuin aika erikoista on Raamatussa, -
että Jeesus on uskon alkaja ja kasvattaja, täydelliseksi tekijä.
Kun Jeesus kutsuu seuraamaan, -
niin Hän on uskon alkaja ja kasvattaja Jumalan Sanalla ja Hengellä.
Jumalan Henki tulee silloin, kun ihminen saa ottaa vastaan -
Jeesuksen Kristuksen pelastajana, syntien anteeksiantajana.
Henki todistaa meidän henkemme kanssa, että olemme Jumalan lapsia.
Kun tällainen todistus tulee sydämessä, -
niin ei ole enää epävarma, olenko minä uskossa.
Tällainen tärkeä yhteisen kutsumuksen tunnustaminen -
myös toisen uskovan elämässä...
Siinä on paljon tehty syntiä toista uskovaa vastaan, -
kun on sanottu, että me vain olemme oikeassa uskossa.
Sen tähden Kristus-ruumis on niin hajalleen lyöty kappaleiksi.
Kun Jeesus puhui opetuslapsilleen siitä, -
että kohta Hän menee Isänsä tykö taivaaseen, -
opetti Hän heitä näin: -
"Uuden käskyn minä annan teille, että rakastatte toisianne, -
niinkuin minä olen teitä rakastanut -
että tekin niin rakastatte toisianne.
Siitä kaikki tuntevat teidät minun opetuslapsikseni, -
jos teillä on keskinäinen rakkaus."
Tuo toisten kristittyjen tunnustaminen kristittyinä -
oli meidän sydämemme tila alusta lähtien.
Siitä johtui myöskin se, että kotonamme kokoontui -
noin joka toinen viikko kymmenien vuosien ajan -
rukouspiiri/raamattupiiri, millä nimellä sitä milloinkin kutsuttiin.
Sielläkin monet ihmiset tulivat uskoon.
Kun Raamattua yhdessä tutkittiin, niin uskon, -
että meidän kaikkien usko yhdisti meitä enemmän -
ja kasvatti meitä Kristuksen tuntemisessa lisää.
Ja aina koti koettiin siunatuksi, kun uskovat siellä kokoontuivat.
Tuo kutsu tulla Jumalan Sanaa ja armolahjoja -
opettamaan... Oli ihmeellistä, että olin luvannut alussa, -
voisinko opettaa Jumalan Hengen armolahjoista.
Mitä pidemmälle tänne 43 vuoden jälkeen tullaan, -
se kutsu vaan vahvistuu.
Minä koen, että mitä Jumalan Henki saa aikaan, on se, -
että meidän uskomme rakentuu Jumalan Sanan pohjalle.
Koko Pyhä Henki on näet rakennettu sillä tavoin, -
että Pyhä Henki kirkastaa Kristusta ja Jumalan Sanan totuutta.
Se perustus, mille elämä rakentuu, on sama, -
mitä Jeesus kysyi: "Kenenkä te sanotte minun olevan?"
Pietari sanoi opetuslasten edustajana: -
"Sinä olet Kristus, elävän Jumalan Poika."
Se oli todistus, jonka Jumalan Henki sai Pietarissa aikaan.
Kun Jeesus Kristus sanoi: "Autuas olet sinä, Simon, Joonaan poika, -
sillä ei liha eikä veri ole sitä sinulle ilmoittanut, -
vaan minun Isäni, joka on taivaissa."
"...ja tälle kalliolle minä rakennan seurakuntani, -
ja tuonelan portit eivät sitä voita."
Se usko oli se kallio, jonka Isä oli antanut.
Siis Isän kutsu Jeesuksen omaksi, -
vaikka Jeesus sen kutsun antoi.
Jeesus näet opetti ainakin 11 raamatunkohdassa: -
kukaan ei voi tulla hänen seuraajakseen, ellei Isä häntä vedä, -
ellei Isä häntä opeta, ellei Isä sitä Hänelle anna.
Eli kun Isä kutsuu, -
niin kutsun vastaanottaja saa elämälleen kutsumuksen Isältä, -
tulla Isän yhteydessä elämään.
Isän yhteydessä elämään Jeesuksen omana niin kuin Jeesus sanoo: -
"Minä olen ovi; jos joku minun kauttani menee sisälle, -
niin hän pelastuu..."
On merkillinen asia, että tuo uudestisyntyminen...
Jeesus sanoo Nikodemukselle, joka arkana ihmisenä tuli yöllä, -
että ellei ihminen synny uudesti ylhäältä, -
ei hän voi päästä sisälle Jumalan valtakuntaan.
Ja ellei ihminen synny vedestä ja hengestä, -
hän ei voi nähdä Jumalan valtakuntaa.
Tämä asia on niin suoranaisesti väärin ymmärretty.
Kun Jeesus opetti, että jokainen, joka ottaa Hänet vastaan, -
saa voiman tulla Jumalan lapseksi.
Siis jokainen, joka ottaa Hänet vastaan, -
saa voiman tulla Jumalan lapseksi.
Tällainen asia on todella väärin ymmärretty.
Kun Jumala antaisi kutsumuksen seurata itseänsä, -
niin Jeesus sanoo usein hautajaisissa käytetyssä raamatunkohdassa:
"Minä olen tie ja totuus ja elämä; -
ei kukaan tule Isän tykö muutoin kuin minun kauttani."
Eli sille tielle kutsu on Jeesus.
Siihen totuuteen kutsu on Jeesus.
Siihen elämään Jumalan yhteydessä on Jeesus.
Ja Isän tykö ei pääse muuten kuin Jeesusta seuraamalla.
Tällaiseen kutsuun jo lapsena -
minä ja minun vaimoni ja minun tyttäreni...
Jumalan armosta saan sanoa ja tunnustaa, -
että minä ja perhekuntani olemme saaneet seurata elävää Jeesusta.
Se armo kasvoi sydämissämme koko ajan, -
kun opimme tuntemaan Jeesusta Kristusta enemmän.
Ja aina näihin päiviin asti.
Ei meistä valmista tule, mutta Herra tahtoo armoansa kirkastaa.
Aamen.
En minä vieläkään ymmärrä.
Kuinka ihanaa on opetuslapsena olla!
Kun Hän on niin hyvä.
Meillä on niin meitä rakastava Isä.
Ja Jeesus kulkee mukana.
Ja Pyhä Henki huolehtii meidän uskostamme -
Sanan kautta ja Jumalan voiman kautta.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare