0
Tiiu stack fram ur mängden. Jag tänkte att här var en kvinna -
som jag aldrig sett tidigare. Vansinnigt vacker och de ögonen...
- Det var underbart att han tyckte mycket om mig.
Han fick inte ens riktigt fram orden, då han bara tittade på mig.
PARRELATIONER
Detta med tro togs fram i familjen, genom att min mor blev frälst.
Jag minns inte när det hände. Hon började uppsöka Frikyrkan.
Vi småttingar fick följa med. Far är lagd på ett annat sätt.
Han deltar inte alls i församlings- livet. Hemma var det så att, -
de andliga värdena hölls framme. När vi sedan skulle hälsa på far -
på helgerna blev det Ninja-filmer och annat coolt.
Det var så att...livets olika sidor turvis hölls framme.
Så där lite lagom. - När jag tänker på min barndoms familj -
så finns inga särskilt ljusa minnen, då det handlade om -
föräldrarnas drickande och också fysisk och psykisk misshandel.
Det var tilltrasslat förhållande mellan de vuxna och barnen.
På något sätt har jag upplevt, att jag behövde vara mor till min bror.
Emellanåt en mammaroll.
Det har inverkat på mitt liv ända fram till denna dag.
Alkoholmissbruket förde med sig att min far förringade kvinnor.
Kanske han hade sina skäl. Jag vet inte så mycket om farföräldrarna.
Men jag upplevde att han såg ner på min mor, för hon var kvinna.
Han talade elakt om henne och när han var berusad -
då kallade han henne hora eller så var han svartsjuk -
i någon viss situation. Jag minns hur han inbillade sig förhållanden.
Far kunde i ett sådant känsloläge försöka utöva "egna rättigheter."
Han kunde slåss.
Redan före folkhögskolan blev spelandet ett problem.
För mig själv alltså. Supandet svalde också pengar.
Och så vidare.
Jag tog inte studierna på allvar. Huvudsaken var att annars trivas.
Allt skulle vara lagom trevligt. Andra likasinnade fanns på skolan.
Alltid fanns någon att umgås med. Det var hela tiden lite stökigt.
- Sedan hände tråkiga saker. Speciellt en väldigt sorglig sak.
Andra relaterade saker. Händelser som hade att göra med sex.
Och av någon anledning berättade jag inget för någon.
Jag minns kvällen när jag gick hem och ämnade berätta för föräldrarna.
Så var det planerat. Men jag vågade inte och skämdes också.
Jag tänkte faktiskt att det var mitt eget fel att det hände.
Rakt ut sagt blev jag våldtagen av pojkarna i min egen klass.
Och...nästan i ett år bar jag tyst på detta, -
denna hemlighet inom mig.
Som det nu var uppeldades pojkarna ännu mer av detta.
De märkte att detta var en tyst flicka, som var rädd för dem.
De fick tillfälle att också skälla ut mig och trakassera mig.
Nionde klassen var en extremt svår tid för mig.
Jag gick in i Jaan-kyrkan som fanns i närheten.
Jag satte mig i kyrkan och upplever att därinne -
gav jag mitt liv till Jesus och blev frälst.
Det var ett tyst rop på hjälp.
Ingen kom fram och talade med mig. Det var ovisst vad tron skulle ge.
Men från den stunden har -
vägen varit öppen.
Hur jag själv kommit till tro och har tagit till mig andligheten, -
det är liksom lite svårt, -
att komma fram till hur det skedde.
Med tiden har jag tagit in saker och umgåtts med troende.
Jag har levt mitt i och varit omgiven av tro. Som barn -
rörde vi oss på många platser. Bullätande vid borden...
Flickor var ju intressanta och speciellt då man var ung.
Jag har alltid varit blyg och inte upplevt mig vara -
någon kvinnokarl. Helt enkelt lite försiktig och blyg.
Med Tiiu var det så, att under första studieåret -
i S:t Michel. Jag var med i elevkåren.
Till mitt ansvar hörde studentkorten och liknande.
Jag minns hur vi gick in i skolmatsalen, -
och där fanns ett par år äldre studenter och en flicka, -
som inte var bara någon. Jag lade direkt märke till Tiiu.
En kvinna som var otroligt vacker och hade sköna ögon.
Nästa dag var det inflyttningsfest och vi kunde bekanta oss bättre.
Eeh...jag måste säga att inget särskilt hände till en början.
Inte: "Detta är mannen i mitt liv." Kanske utseendet inverkade något.
Lauri hade långt rastahår och vida jeans, hela utstrålningen.
En bohemisk livskonstnär, vilket han ännu är till en grad.
Klädstilen har blivit en annan.
Tiiu hade problem med visumet. Hon fick fel info om ansökningen.
Hon var tvungen att återvända till Estland. Hon fick nämligen -
veta att hon måste återvända inom 2 - 3 dagar.
Hon måste förnya uppehållstillståndet.
Vi hade hunnit vara ihop ett tag och funderade över fortsättningen.
Tiiu behövde inte fortsätta studera i Finland. Jag fick enorm längtan.
Tiiu åkte till Estland. Tre veckor förflöt.
Jag fick ett förtida arv och firade detta tre veckor.
Jag firade i min längtan. En stark händelse inträffade.
Innan Tiiu kom tillbaka stötte jag på -
eller blev så illa till mods, då en vän fick ny hjärninfarkt.
Eller en hjärntumör förnyades.
Jag upplevde stor ångest på den tiden, och -
jag tog en cykel. Sedan sade jag till Gud att jag inte kunde be.
Jag cyklade runt i S: t Michel och genom ett -
möte med en man blev jag förnyad i min tro.
Från den stunden lämnade jag bakom mig det gamla livet.
Allt spelande och supande lämnades kvar vid Mikaels-bron.
Jag blev vansinnigt förälskad i honom.
Lite förundrad över hur det nu gick på det viset.
Jag blev förtjust i hans kreativt begåvade läggning.
Han var intressant på ett sätt som inte syntes direkt utåt.
Visst var det underbart att han gillade mig mycket.
Emellanåt verkade han inte få sagt något. Han bara tittade på mig.
Kanske mina smärtsamma sår i hjärtat blev läkta på detta sätt.
Vi bestämde oss för att gifta oss i Rautalampi.
Jag minns inte året. Har svårt med årtal. Men det hade att göra med -
att Tiiu studerat färdigt och det var dags att ta ett beslut.
Skulle vi fortsätta vara ihop? Jag ville inte mista Tiiu.
Jag ville se livets gång med Tiiu. Vad för riktning allt skulle ta.
Jag ville ha klara besked om oss. Om jag skulle leva ihop med Tiiu -
skulle den enklaste lösningen vara att vi skulle gifta oss.
Man skulle slippa gissa och behövde inte leva i ovisshet.
Alla sådana frågor skulle sluta i och med ett blixtäktenskap.
Pröva på ett samliv. Från första början tänkte jag, då föräldrarna -
genomgått skilsmässa, hoppades jag och var avundsjuk på kamraterna -
vars föräldrar hållt ihop. Jag skulle gifta mig och förbli gift.
När vi nu fått barn förstärker detta -
min vilja att barnen ska kunna ha far och mor under samma tak.
Givetvis önskade jag ett sådant hem för mina barn där man inte skiljs.
Och...på något sätt tänkte jag redan då -
att vi kunde dela på drömmarna.
Jag visste att om vi skulle uppnå dessa mål -
och att något gott skulle komma, då måste vi kämpa för det.
Båda har sin egen bakgrund och vårt inre helande pågår alltjämt.
Det finns mycket att jobba på.
Att det skulle bli så tufft, det kunde jag inte förutse.
Om man tänker på hur vårt parförhållande var när Kaspar -
föddes, fastän det nu med all erfarenhet är lättare, -
då man vet vad man förväntar sig av ett parförhållande, -
det var ju att lära sig saker.
Vi hade också tungt rent ekonomiskt, vilket inverkade.
Det var ändå en lycklig tid, i all enkelhet.
Inte mycket tid fanns för parförhållandets utveckling.
Vi var båda glada och lyckliga över barnets födsel.
Det var ett efterlängtat barn.
Tiiu älskade att vara mamma, och min dröms uppfyllelse -
var att försöka efterlikna min far.
Ett tämligen vanligt liv, et ungt par med ett barn.
Försöka studera med små inkomster, ett enkelt -
liv där trötther ingår, men också ett liv som gav mycket.
Det får en att mogna. Problem uppstår ändå med tiden.
När båda är lika trötta fungerar allt bra.
I vår kommunikation var Lauri den tyste.
Tankarna kunde få form efter ett dygn. Temperamentsfull och otålig -
väntade jag svar på frågorna. Om svar uteblev skulle mitt ord stå.
Kanske går det ännu till på samma sätt.
Från lägret fick vi många redskap och har börjat använda dem.
Allt från konsten att uttrycka sig till förlåtelsens nödvändighet.
Det svåraste sakerna medräknade.
De här erfarenheterna har varit en grund för vårt äktenskapsliv.
Före äktenskapet har jag sällskapat.
Även ett längre förhållande som varade i sex år.
I det förhållandet genomgick jag de tyngsta erfarenheterna -
som nu har möjliggjort att någon man ens kan röra mig.
Lauri slapp panik, då han ju redan haft sexuella tankar -
om hur det skulle vara att vara ett med mig.
Jag har funderat över hur allt gått så bra i det området.
Med Tiiu är det allra bästa, trots att hon också är vackrast, -
är att hon är intelligent och också rättsinnig.
Hon är alltså inte något dumhuvud.
Hon anstränger sig verkligen och tar hänsyn till familjen.
Hon är också energisk och väldigt intressant.
Jag kan inte tänka mig att jag kommer känna henne helt någonsin.
Det är intressant, då jag inte kommer att tröttna på henne.
Jag tycker att du är mycket kärleksfull.
Mycket begåvad och ser bra ut.
När det går som allra bäst kommer din humor fram bra.
Jag beundrar dig vad gäller judo och sättet du tränar upp barnen på.
Jag beundrar dig också som en far.
Vi har börjat be tillsammans allt mera.
Tack vare KFUM:s äktenskapsläger.
När troslivet gått framåt har bönens viktighet ökat.
Egentligen också för arbetet då något besvärligt -
är på kommande & annars bara. Vi ber om Himmelske Faderns beskydd.
Som arbetskollegor ber vi mycket, men borde be mer som äkta par.
Jag bad i många år över att Lauri -
skulle bli familjens präst och huvud, i andlig mening.
Min andliga aktivitet var liksom mer framträdande.
Tidigare alltså.
Jag är tacksam över att Gud har besvarat min bön om -
gemensamma böner och du har tagit den roll -
som du också borde ha.
Jag tycker att det finaste och bästa i vårt förhållande -
är att båda vågar sätta på spel och ta risker och vara kreativa.
Egentligen vågar vi leva.
Vi vågar båda kasta oss in i olika situationer och utmaningar.
Det underbaraste är att vi varje dag, -
varje vecka och varje år kan konstatera -
att det inte är bara vi två, utan att allt är planerat.
Gud har planerat allt och vi två är bara en del av vårt förbund.
Allt har en större mening. Nu kan jag säga att det känns -
som så att Gud har velat rena oss i denna -
verkligen heta eld.
Han har liksom putsat bordet, så att vi kan tjäna Honom som par.
Svensk översättning: Peter Orre