-Jag tänkte att det finns någon bättre kvinna nånstans. -Jag tänkte att -
det här kan inte vara sant. Det var en chock. Det kan inte vara sant.
PARFÖRHÅLLANDE
Vi bodde båda i Domus Academicas studentbostäder -
som tillhör Helsingfors universitets studentkår. Vi träffades först -
på väg till tv- och läsrummet som på den tiden fanns i husets varje våning.
Vi talade inte utan jag bara lade märke till att det var en snygg kvinna.
Jag hade tänkt leva som självständig, ensamstående kvinna -
och hade inte tänkt gifta mig.
Jag var inte säker om det var killen som jag sett i tv-rummet -
men Markku kom några gånger för att göra bekantskap -
där jag satt vid ett bord. Han rekognoserade lite.
Han undrade om vi träffats någonstans tidigare.
Han bjöd upp till dans.
Sedan dess har vi varit, bortsett från mina galenskaper -
under arbetsåren och militärtjänsten, har vi varit tillsammans.
Vi gifte oss för på den tiden hörde det till saken. Vi fick snabbt barn -
där i början och jag tänkte väl -
att allt skulle vara likadan lycka som under tiden vi sällskapade. Inte tänkte
jag att något skulle ändra. Men situationen förändrades förstås -
för att vi fick barn och också för att jag gick in i militären.
Vi lärde oss leva skilda liv. Marita skötte hemmet och jag var i armén -
och efter det började jag jobba, hela tiden.
I början studerade jag och jobbade så det blev ganska normala veckor -
på 50-60 timmar, men sedan blev det 80-100 arbetstimmar per vecka -
4 000 arbetstimmar per år. Jag räknade ut det senare.
Det var 1984, under vårvintern -
och följande gång jag inte tänkte på jobbet var på ett läger år 1999.
Det gick femton år.
Jag noterade det inte då men nu inser jag ju att Markku var mycket borta.
Han jobbade mycket speciellt de senare åren.
Jag tyckte det var normalt, mannen med sitt jobb och jag med mitt -
och båda sköter sin egen del, inte var det märkvärdigare än så.
Jag kunde väl inte uttrycka min kärlek.
Jag förstod inte vad jag egentligen ville i olika saker.
Jag förstod inte heller att parförhållandet inte kan vara bra -
om man inte har tillräckligt med gemensam tid och är hemma.
En sak var att jag som enda barnet inte tog mig loss från föräldrarna.
Jag klängde för mycket vid min mamma och pappa.
Det orsakade en grundläggande konflikt som jag inte insåg -
förrän under de senaste tio åren. Hade jag insett det tidigare hade allt -
varit lättare. Det orsakade gräl som vi inte kunde hantera.
Ett annat ämne som vi inte behandlade var mitt konstanta -
arbetande och ständiga frånvaro från hemmet.
De sakerna orsakade konflikter. Vi grälade egentligen inte mycket -
för vi vågade inte. Våra sätt att gräla var så olika.
Jag var explosiv och började ropa -
vilket Marita tyckte var förskräckligt och hon blev tyst vilket jag inte tålde.
Vi hade vant oss vid att man grälade på olika sätt i våra barndomshem.
Hos oss var man trumpen och tyst om det fanns meningsskiljaktigheter -
och sakerna reddes aldrig ut. Efter en tid -
återvände vardagen till det normala. Man visste inte alltid vad det gällde.
Vem varit arg och varför. Den modellen hade jag.
Jag kunde låta bli att tala i ett par veckor om jag blivit riktigt -
riktigt arg av små och större saker. När måttet blev rågat -
var jag tyst i två veckor.
I Markkus hem redde man högljutt ut -
konflikter så när Markku blev arg ropade han röd i ansiktet -
vilket jag tyckte var förskräckligt. Så kunde man ju inte bete sig!
Vi hade inget gemensamt sätt att reda ut saker på -
trots att meningsskiljaktigheterna inte gällde märkvärdiga saker.
Vi hade bara inget sätt att lösa dem så det samlades mycket under åren.
Under 15 år arbetade jag väldigt långa dagar.
Jag tog inte ut semester eller någon fritid.
Jag bara jobbade. I koppling till jobbet -
började ett utomäktenskapligt förhållande.
Det innebar världens undergång.
Vi hade en idyllisk fredagmorgon, men Markku verkade lite nervös -
och de två äldsta barnen for iväg till skolan.
Vårt yngsta barn var nio månader gammal.
Det var alltså en bebis jag var hemma med. Jag satt med bebisen på golvet.
Så berättade Markku att han är kär i en annan kvinna och for till jobbet.
Jag tänkte att det här kan ju inte vara sant. Det var en chockreaktion.
Det här är inte sant.
Vi bodde i ett radhus i två plan och jag sprang i trappan med bebisen -
fram och tillbaka och undrade vad jag ska ta mig till.
Jag hade varit till församlingens mamma-barn-grupp med bebisen -
under våren och där hade jag blivit bekant -
med dragaren så att vi hälsade när vi möttes eller så.
Jag tänkte att jag har inga vänner, jag kan inte ringa släktingar om detta.
Jag måste tala med någon om det här.
Då kom jag på att ringa henne.
Hela situationen var länge täckt i dunkel -
till och med över vårt första äktenskapsläger i Pieksämäki.
Det var först under följande år som det kom fram vad det egentligen gällde.
Jag var en snäll person som ville vara alla till lags -
och vågade heller inte fatta slutgiltiga beslut.
Marita sa att vi ska på äktenskaps- läger. Hennes andliga liv hade vaknat.
Hon hade en svår situation, jag hade under den tiden ett annat förhållande.
Hon visste om det.
Så 1999 på äktenskapslägret insåg jag ganska många saker.
Det är inte bra att jobba hela tiden.
Det fanns så mycket nytt gällande en själv, äktenskap och Gudsförhållande-
att många saker började förändras.
Jag insåg att jag på riktigt har en älskande hustru -
och särskilt en älskande Gud.
Men den här förändringen som började då 1999 -
i juli gick inte på ett ögonblick.
Alla utomstående förhållanden -
är inte så enkla att avsluta.
Nu vet jag att de ska brytas på en gång och direkt men då visste jag inte.
Jag förstod det inte då. Det tog mig mer än ett halvt år -
att ta mig ur det. Det var under sportlovet år 2000 -
i februari som jag beslöt att jag fortsätter med Marita -
vad som än händer och gör allt för att vårt äktenskap ska fortsätta.
Jag älskar honom på riktigt.
Alla gör vi misstag, större eller mindre.
Om jag då inte hade förlåtit utan bett honom försvinna ur mitt liv -
så hade en så stor del av mig farit med att jag inte kunnat leva.
Vi hade redan levt tillsammans i tjugo år.
Början på vår gemensamma historia försvinner ju ingenstans -
liksom inte heller det här, men det är vår historia som vi lever med.
Den har många skeden. Ibland går det sämre, ibland bättre.
Vi har Guds nåd och förlåtelsen.
Vi behöver ju inte göra det i egen kraft.
När mitt liv gick i kras -
var jag i tomhet. Men i tomheten -
fann jag Gud.
Hans nåd och att Han bär i varje situation.
Då var jag inte i tomhet längre.
Jag började också i augusti -
år 1999 besöka en grupp för män som var väldigt bra för mig -
med tanke på min andliga tillväxt.
På fortsättningsseminariet efter äktenskapslägret, våren 2000 -
undertecknade jag och Marita ett äktenskapsavtal.
Vi hade läst det och bett över det under en månad.
Från sportlovet i februari till seminariet i mars.
Under den månaden pratade vi och bad alla kvällar och nätter.
Jag började då arbeta en normal vecka på 40 arbetstimmar.
Det gav mig 60 timmar att spendera med Marita och familjen.
Vi bad tillsammans och så. Som resultat av det hände det i maj -
att vi var redo för nya ringar.
Processens akuta skede räckte från juli 1999 -
till maj år 2000. Ungefär tio månader.
Under den tiden förändrades mitt förhållande till Gud -
och min tro förnyades kraftigt, fast jag alltid trott på Gud.
Jag förstod betydelsen av nåden och förlåtelsen.
Prioriteringarna förändrades helt. Efter Gud kom min hustru -
och jobbet föll längre ner. Det hade tidigare varit det enda jag tänkt på.
När allt förändrades år 2000 -
kan jag nu i efterskott se vad som hänt under de senaste tio åren.
Jag jobbar mycket mindre, ungefär hälften så mycket som tidigare.
Alla resultat som kan mätas är toppklass.
Inget dåligt hände med jobbet, tvärtom. Vad har jag dessutom fått?
Jag tackar varje morgon för att jag får vakna bredvid Marita.
Jag upplever varje morgon nåden och förlåtelsen, varje dag.
Trots att jag handlat dumt har jag fått nåd och förlåtelse -
för varje dag.
Till slut fattade jag beslutet att jag stannar här -
och stänger alla bakvägar. Det finns inga alternativ, jag hade -
varit fysiskt, själsligt och invärtes otrogen. Jag tänkte hela tiden -
att det skulle finnas en bättre kvinna någonstans. Det var ju lögn.
Det gick några år innan jag kände att jag kan lita på Markku.
Vi har regelbundet deltagit i äktenskapstillfällen -
och det har behövts då vår kompetens från början var så bristfällig.
Vi har lärt oss en sak i taget -
och kommit vidare.
Det gäller ju stora saker när man talar om ett parförhållande -
så fast det ordnas tillställningar -
kan man bara ta små steg i taget.
Man lever livet bara en dag i taget.
Fram till nu och också i fortsättningen.
Vi har fortfarande konflikter och problem, de är inte ur världen för oss.
Jag tror inte det finns par som inte har några problem.
Eller också ljuger man.
Jag anser att eftersom vi klarat oss -
genom vårt stora problem -
och kommit vidare, så är våra nuvarande problem sådana -
att vi säkert klarar dem. När vi klarat oss hit klarar vi oss i fortsättningen.
När vi klarat oss hit klarar vi oss.
Jag störs av att jag själv fortfarande gör misstag i vardagliga saker.
Jag tycker att jag borde... Fast jag nu lärt mig något -
så kunde jag nog lära mig mer.
Livet förändras och det är inte en jämn resa.
Vi är inte alltid glamorösa och modiga, ibland är vi trötta, fula och elaka.
På 1980-90-talen gjorde vi båda våra egna grejer, jag jobbade och du -
skötte hemmet och barnen. Nu är det nog mer jämnt -
fördelat mellan oss.
Vi ber tillsammans varje morgon.
- Markku är mer aktiv. - Men vi ber tillsammans.
Allt som vi gör tillsammans är fint.
Vardagen tillsammans, att göra saker, gå till butiken, promenera.
Vi har lärt oss saker under åren. Det bästa är att vi hållit ihop så länge.
PARET MARKKU OCH MARITA KULMALA
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle