Mõtlesin koguaeg, et äkki on kuskil mõni parem naine?
Olin täiesti...
Mõtlesin: "See ei saa olla tõsi!" See oli kui šokireaktsioon.
Mõtlesin, et see ei saa olla tõsi.
PAARISUHE
Me kumbki elasime kooli ühikas,
mis kuulus Helsingi Ülikooli alla.
Kohtusime esimest korda nö telekanurgas,
mis oli tol ajal igal korrusel olemas.
Seal me kohtusimegi.
Me suurt palju ei rääkinud,
aga vaatasin, et on alles kena noor naine.
Olin alati arvanud, et ma jään täitsa vallaliseks
ja elan iseseisva üksiku naise elu.
Ma ei mõelnud kohe üldse abielu peale.
Ma polnud ka kindel,
kas see võiks olla see noormees, keda olin seal telekanurgas näinud.
Kuniks Markku ise tuli tutvust sobitama
ja istus paar korda samasse lauda, kus minagi istusin.
Eks see oli ka selline pinna sondeerimine
ja uurimine, kas oleme varem kusagil kohtunud?
Kuniks julgust tuli juurde ja ta kutsus mind välja tantsima.
Peale seda olemegi olnud koguaeg koos,
kui jätta välja mu hullumeelsed töö- ja sõjaväe aastad
ning mõned muud lood.
Me abiellusime, kuna tol ajal oli niimoodi kombeks.
Saime abielu algusaegadel ka üsna ruttu lapse.
Ma eeldavasti arvasin,
et kõik jääbki nii õnnelikuks ja auliseks,
kui meie käimise ajal.
Poleks arvanudki, et midagi võiks muutuda,
aga muutus siiski.
Me eluviis ja olukord muutus.
Ainuüksi juba lapse sünni tõttu.
Teisalt aga ka seetõttu, et läksin sõjaväkke.
Nii pidime õppima teistmoodi elama.
Maritta kandis hoolt kodu eest ja mina olin sõjaväes,
peale mida läksin kohe tööle.
Algul õppisin ja töötasin üheaegselt, millele kuulus 50-60 tundi nädalas.
Aga siis tulid juba 80-100-tunnised töönädalad,
mis tegi aasta peale 4000 töötundi.
Olen teinud neid arvutusi tagantjärgi.
Ma vabanesin sõjaväest 1984. aastal.
See oli talve lõpu poole.
Ja esimene kord,
kui ma ei mõelnud enam pidevalt tööasjadele,
oli 1999. aastal abielulaagris.
Ehk siis selleks kulus 15 aastat.
Ma ei pööranud sellele eriti tähelepanu,
kuid tagantjärgi mõeldes oli Markku tõesti palju tööl ja ära.
Algul isegi mitte nii palju kui hiljem.
Kuid minu jaoks oli see igati normaalne,
et on meeste tööd ja naiste tööd ja kumbki täidab oma osa.
Nii et midagi imelikku selles nagu polnud.
Eeldavasti ei osanud ma ka ise armastust välja näidata.
Ma ei saanud isegi aru,
mida ma ühes või teises võtmes tahan.
Ühtlasi ei mõistnud ma sedagi,
et tunnete tasandil pole head suhet loota,
kui pole piisavalt ühist aega ja pole piisavalt palju kodus.
Teine asi oli aga see, et pere ainsa lapsena
ei osanud ma oma vanematest lahti lasta.
Ehk siis, olin liiga kinni oma emas ja isas.
See aga põhjustas üsna suurt tüli,
mida olen mõistnud alles viimase 10 aasta jooksul.
Oleks ma seda 30 aastat tagasi mõistnud,
oleks me abielu algusaastad palju kergemini läinud.
See põhjustas tülisid,
millega me ei osanud väga hästi toime tulla.
Teine teema, millega me samuti ei osanud hästi toime tulla,
oli minu töö ja kodust eemal olemised,
mis samuti andsid põhjust tülideks.
Mitte, et me väga olekski tülitsenud -
me ei julgenud seda isegi teha,
sest me tülitsemisviisid olid nii erinevad.
Ehk siis, mina olin selline plahvatav pool,
kes hakkas karjuma.
Maritta jaoks aga oli karjumine midagi täiesti kohutavat,
mispeale ta tõmbus endasse ja jäi vait,
mis jälle minu jaoks oli kohutav.
Olime harjunud sellega, et meil oli erinev tülitsemisviis,
mis pärines me lapsepõlvekodust
Minu kodus tehti erimeelsuste puhul tummfilmi ehk jäädi lihtsalt vait,
nii et neist asjadest ei räägitud ja neid ei lahendatud.
Kuniks elu pöördus mingi aja pärast taas normaalsesse rütmi.
Nii me tegelikult isegi ei teadnud, milles oli põhiprobleem
ja mille peale keegi tegelikult vihane või pahane oli.
Nii et, mul oli selline reageerimisviis,
tänu millele võisin halvimal juhul olla isegi paar nädalat vait,
kui mõni asi oli ikka täiega kopsu üle maksa visanud.
Neid väikesi ja suuri asju kogunes omajagu
ja kui viimane piir oli käes, oligi tulemuseks 2-nädalane tummfilm.
Markku kodus aga lahendati tülisid valjuhäälselt.
Nii et kui Markku vihastas, hakkas ta mu peale karjuma,
nii et nägu punane ja kõrvad tossamas.
Mina aga ei talunud seda üldse. See oli minu jaoks enam kui kohutav.
Minu jaoks oli selline käitumine lubamatu.
Nii et meil polnud ühist viisi, kuidas asju lahendada,
kuigi ega meil üliväga palju erimeelsusi polnudki.
Kuid samas puudus viis, kuidas nendega toime tulla.
Nii et see oli üks paras ports, millega algaastatel tegeleda.
Tegin siis 15 aastat jutti väga pikki tööpäevi,
võtmata puhkust või vabu päevi.
Ehk siis, ma ei teinudki muud kui vaid tööd.
Kuniks sellele lisandus abieluväline suhe.
See oli maailma lõpp mu jaoks.
Meil oli ühel reede hommikul täiesti idülliline hetk kodus.
Markku oli pisut närvis ja me kaks vanemat last läksid kooli.
Noorim laps oli 9-kuune ja ma olin temaga kodune.
Istusin koos beebiga põrandal,
kui Markku teatas mulle, et ta on armunud teise naisesse.
Ja läks siis tööle.
Mõtlesin, et see ei saa olla tõsi!
See oli selline šokireaktsioon.
Mõtlesin, et see ei saa olla tõsi.
Elasime tookord kahekordses ridaelamus,
mispeale jooksin laps süles mööda treppe üles-alla,
mõeldes, mida ma siis nüüd teen?
Olin käinud koos lapsega koguduse emade-laste beebiringis,
mille juhiga olin pisut rohkem suhelnud.
Ehk alati, kui nägime, ütlesime: "Tere!"
Mõtlesin, et sõpru mul pole
ja sugulastele ei saa sellisest asjast rääkida,
kuid samas vajasin siiski kedagi, kellele sellest rääkida.
Nii siis mõtlesingi helistada sellele beebiringi juhile.
See olukord oli varjatult kestnud juba pikka aega.
Juba ajal, mil käisime esimest korda abielulaagris.
Alles järgmise aasta jooksul tuli välja, milles tegelikult on asi.
Olin tol ajal selline hea hing, kes tahtis kõigile meelepärane olla
ega julgenud seetõttu lõplikke otsuseid langetada.
Maritta hakkas rääkima abielulaagris osalemisest.
Ta enda usk oli seal uuesti ellu tärganud -
keset seda kohutavat olukorda, kus ta omadega oli
tänu minu kõrvalsuhtele samal ajal.
1999. aastal abielulaagris osaledes kogesin mitmeid erinevaid asju.
Esiteks seda, kui hea tunne on, kui ei pea koguaeg tööd tegema.
Laagris oli nii palju uut kõige kohta,
mis puudutas iseennast, abielu ja Jumalat,
et seal hakkas nii mõnigi asi muutuma.
Mõistsin, et mul on tegelikult armastav naine
ja veelgi enam - armastav Jumal.
Kuid see muutus, mis sai alguse juba 1999. a. juunis,
ei võtnud koheselt kuju.
Sest kasvõi abieluväliseid suhteid pole väga lihtne hoobilt lõpetada.
Täna ma tean, et need tuleb koheselt lõpetada,
aga tookord mulle seda ei öeldud
ja seetõttu ma ka ei mõistnud seda.
Nii läks mul veel umbes pool aastat,
enne kui sain sellest suhtest lõplikult lahti.
See juhtus ühel suusareisil 2000. a. veebruaris.
Siis sai see kõrvalsuhe lõpetatud
ja ma otsustasin jätkata Marittaga.
Mida iganes ka poleks vaja läinud - olin selle suhte nimel kõigeks valmis.
Nagu juba öeldud - ma tõesti armastan teda.
Eks me mõlemad tee vigu - nii suuremaid kui väiksemaid.
Kui ma poleks tookord andeks andnud
ja oleksin öelnud: "Lahku mu elust!",
siis ühes temaga oleks läinud väga suur osa minust,
et ma poleks suutnud edasi elada.
Olime ju siiski juba 20 aastat koos elanud.
Nii ei suutnud ei me abielu algusajad ega seegi lugu seda kõike kustutada.
See on lihtsalt meie ajalugu, millega koos me elame
ja milles on olnud erinevaid etappe.
Vahel läheb halvemini, vahel paremini,
aga õnneks on meil Jumala arm ja andestus
nii et me ei pea vaid omast jõust hakkama saama.
Ja isegi, et mu elu oli miljoniks tükiks
ja ma olin kui keset suurt tühjust,
siis sellest tühjusest leidsin samas Jumala armu
ja selle, et Ta kannab meid läbi igast olukorrast,
et me ei hukkuks selles tühjuses.
Hakkasin alates augustist käima ka ühes meesteringis,
mis oli vaimse kasvu mõttes hea koht mu jaoks.
Abielulaagri järelkursusel 2000. a. kevadel
kirjutasime Marittaga alla uuele abielulepingule.
Olime lugenud seda ja palvetanud selle üle pea kuu aega.
Ehk siis, peale seda suusapuhkust
ja enne abieluseminari järelkursust, mille vahele jäi kuu aega,
me palvetasime ja vestlesime nii ööd kui päevad.
Sellest alates olen ka hakanud tegema
40-tunniseid töönädalaid,
et mul oleks 60 tundi aega olla Maritta ja perega,
et palvetada üheskoos ja teha kõiki muid asju.
Selle tulemusena olime mais valmis uuesti sõrmuseid vahetama.
Ehk siis, kogu see oluline protsess
kestis 1999. aasta juunist, kuni 2000. aasta maini.
Ehk siis laias laastus 10 kuud.
Selle aja jooksul muutus ka mu suhe Jumalaga.
Olen küll alati Jumalasse uskunud,
kuid selle perioodi jooksul sai mu usk võimsalt uuendatud.
Mõistsin armu ja andestuse tähendust.
Mu prioriteedid muutusid täienisti.
Ehk siis Jumala järel tuli järgmisena abikaasa
ja töö alles millalgi peale seda.
Võrreldes sellega,
et varasemalt oli töö olnud kõige olulisem mu jaoks.
Kõik need asjad muutusid 2000. a.
Nüüd aga olen mõelnud,
mis on viimase 10. aasta jooksul muutunud?
Teen täna oluliselt vähem tööd kui tookord.
Kuskil poole sellest, mida varem tegin.
Kõik tulemused, mis on vähegi mõõdetavad,
on tipptasemel.
Ehk siis tööasjades pole midagi halvemaks läinud,
vaid vastupidi - hoopis paremaks.
Lisaks sellele tänan igal hommikul Jumalat,
et võin ärgata oma voodis
Maritta kõrval.
Et võin igal hommikul ja päeval kogeda armu ja andestust,
sõltumata sellest, kui rumalasti olen käitunud.
Sellest hoolimata kogen iga päev armu ja andestust.
Peale seda, kui olin otsustanud, et jään oma naise juurde,
panin kõik tagauksed kinni, et mul ei oleks enam muid variante.
Olin nii füüsiliselt, hingeliselt kui seespidiselt olnud truudusetu,
mõeldes , et kusagil on ehk mõni parem naine.
Kuid see kõik on puhas vale.
Selleks kulus muidugi mitu head aastat,
enne kui võisin taas kogeda, et Markku on usaldusväärne.
Oleme pidevalt osalenud erinevatel abieluseminaridel,
mis on olnud äärmiselt oluline,
kuna me algsed teadmised ja oskused olid nii puudulikud.
Nii oleme aja jooksul ja üks samm korraga õppinud
ning edasi liikunud.
Inimsuhete ja paarisuhete näol on tegu millegi nii suure ja olulisega,
kus võib igasugu asju ette tulla
ja kus saab liikuda edasi väikeste sammude haaval korraga.
Eks elu tulebki elada päev korraga -
nii nagu siiani, siis siit ka edasi.
Eks meil endiselt ole tülisid ja probleeme.
Me pole kuidagimoodi probleemidevabad inimesed
ja vaevalt, et selliseid inimesi ning paare üldse ongi.
Või kui on, siis mingites asjades nad eeldavasti valetavad.
Kuid ma usun, et kui oleme
juba sellest suurest probleemist võitu saanud
ja ikka edasi läinud,
siis praegused probleemid on küll sellised,
millest saame kindlasti võitu.
Ehk siis, kui juba korra on hakkama saadud,
saadakse ka edaspidi.
Oleme siiani hakkama saanud ja saame ka edaspidi.
Mind ajab küll pisut närvi,
et jään endiselt kinni mingitesse igapäeva asjadesse.
Et kui juba on mingid asjad selgeks saadud,
võiks ju jätkuvalt õppida.
Eluolukorrad muutuvad ja elu pole mitte alati sile ning sirge
ning meie alati vaprad ja ilusad.
Eks me ole ka väsinud, koledad, vastikud ja ebaviisakadki.
Kui me 80-90'ndatel ajasime kumbki oma asja -
mina käisin tööl ja sina hoidsid kodu ning lapsi,
siis täna on kogu see lugu ehk võrdsemalt jagunenud.
Ma palvetame igal hommikul koos.
Markku on küll aktiivsem osapool selles loos.
Kuid ometi me teeme seda koos.
Meil on palju head ja eelkõige see, mida me koos teeme.
Ka ühine argipäev ning sealsed tegevused
nagu poes käigud, jalutamised jne.
Et siis, aastate jooksul oleme ikka õppinud ka midagi.
On tore, et oleme nii kaua koos olnud.
Tõlge: Anne-Ly Raukas