Jag trodde inte att Gud fanns. Jag trodde inte på någon frälsare -
jag trodde inte på synd. Var och en bara lever som han anser det bäst.
PARFÖRHÅLLANDE
Jag blir full i skratt när jag tänker på hur vi blev ihop.
Jag hade många år tjatat åt mina vänner att jag inte tror på kärlek -
vid första ögonkastet och jag nästan föraktade sådana -
berättelser och tyckte det var omoget och kanske någon slags fysisk -
attraktion. Men så gick det just så här. Vi började studera -
på samma kurs och genast den första kvällen -
blev det så att vi inte längre såg någon annan.
Soile och jag träffades vid en kväll för nya studenter vid Sibeliusakademin -
och det var kärlek vid första ögonkastet.
Vi umgicks hela tiden och det var bara så bra att vara tillsammans med Soile.
Jag som otroende blev bekant med Soile som var troende.
Fast vi hade det väldigt bra tillsammans blev det snabbt en grej -
av det och jag sa till en kompis att nog kommer Soile snart till sina sinnen.
Min tanke var att det var trevligt men att hon var lite "tokig".
Jag överraskades över att jag genast förälskade mig i Esa-Pekka.
Jag blev än mer konfunderad eftersom han inte var troende.
Jag hade alltid önskat gifta mig med en troende man.
Jag var medveten om att det skulle nöta mycket på förhållandet eftersom-
äktenskap alltid är en utmaning. Det behövs inga överflödiga konflikter.
Det första året var extremt tungt -
när vi hade ett on-off -förhållande.
Ibland hade jag sådana samvetskval så det var förfärligt.
Jag sa att nu måste det vara slut mellan oss.
Men när vi nu studerade tillsammans och sågs varje dag -
var det så smärtsamt att ses.
Vi kunde inte vara ifrån varandra många veckor.
Vi levde på ett sätt som vi senare insåg att vi inte borde ha levt.
Det gick mot Guds Ord. Soile kände en stor syndabörda.
I de situationerna hände det att jag som inte trodde på Gud eller synd -
utan tänkte att vi kan leva så att det känns bra, ett gott liv -
i de situationerna kände också jag syndabörda, det var extremt.
Jag var tvungen att erkänna att nu pågår något i Soiles liv -
som går emot hennes samvete och nu kommer det också över mig.
Jag var så förälskad i Soile och ville ha henne som min hustru -
så jag tänkte att hjälper inget annat så blir jag väl troende.
Jag vet inte var det kom ifrån men jag började läsa Bibeln.
Jag minns stunder där vi satt på en klippa och jag läste Bibeln för Soile.
Hon var i andra tankar och i nöd över situationen -
för hon förstod att det var ytligt från min sida.
Men där började en tydlig väg till att känna Gud.
Syndabördan började växa och drev mig snart att söka Frälsaren -
och den som renar mig, fast jag inte riktigt visste vem jag sökte.
Redan som ung i lågstadieskolan -
och inför högstadiet hade vi en granne som köpte trummor -
och vi tog regelbundet med skottkärra in dem i vårt vardagsrum -
och rockade loss.
Det var en lång process, det kom en gitarrist, en basist -
och slutligen var vi riktigt seriösa.
Vi gjorde demo-band och i slutet på 1980-talet -
fick vi ett skivkontrakt och det var otroligt fint på den tiden.
Då kom en vändning. Jag var helt inriktad på musikvärlden -
och rockvärlden. Under den dag då vi skrev skivkontraktet -
insåg vi att vår basist var försvunnen.
Några månader senare hittades han död i ån.
Det fick hela min riktning att stanna upp -
fast jag velat gå i den riktningen. Det blev ett katastrofalt slut.
Vi försökte rädda bandet och ta in en ny basist -
men det började aldrig fungera.
Jag började intressera mig för klassisk musik, ett band var för smärtsamt.
Band och spelande i grupp föll bort och jag började spela klassisk piano.
Jag spelade som tokig.
Sedan for jag till Dublin i Irland för att studera ett år.
Där hände en betydande sak.
Jag vet att Gud använde den här nigerianska, mörkhyade -
metodistpastorn som jag var tvungen att bo med. Han frågade tuffa frågor.
Hur finns du till? Hur har världen kommit till?
Jag blev till sist irriterad när han frågade sådant som jag -
som ateist inte hade några svar på. Det gjorde mig ilsken och arg.
Men det fick mig att begrunda dessa saker.
Under vår sista gemensamma vecka i Dublin sa han till mig -
Esa-Pekka, du kommer att komma till tro.
I tonåren fick jag vissa "böjelser" till dubbelliv.
Det fanns den troende Soile, väldigt snäll och flexibel -
en fullpoängare. Så fanns en sida -
som jag ville dölja. Jag tänkte att om någon visste hurdan jag egentligen är-
skulle ingen kunna älska mig. Jag började få ett sår i självkänslan.
Det kom fram där vid 16-års ålder.
Det var de första symptomen. De flammade upp -
i en våldsam självständighetskris. När jag flyttade hemifrån som 20-årig -
för att studera, insjuknade jag snart i bulimi.
Det blev till all lycka en kort period av att sluka och spy ut mat.
Jag gjorde alltid bättring inför Gud och skämdes fruktansvärt.
Jag förstod att det här är inte alls rätt.
Jag hade byggt den tankebyggnaden att man inte talar om vissa saker -
med någon, man kan bara inte komma ifrån dem.
Sedan när jag träffade Esa-Pekka, min make -
och vi sällskapat en tid -
var han den första jag vågade öppna mina innersta smärtor för och gråta.
Det var en vändning till verklig förbättring -
att jag vågade komma ut i ljuset.
Jag kom till tro ett år efter att jag träffat Soile.
Vi hade brutit förhållandet redan en tid innan -
för Soile stod inte ut med det. Vi var ihop och gjorde slut gång på gång.
Till sist beslöt vi att vi inte kan fortsätta på det sättet.
Gud verkade i mitt hjärta.
Han talade till mig och drog mig till sig. Jag for ensam till föräldrarnas -
stuga, läste Bibeln i gungstolen, läste Johannes evangelium -
och ett par meningar bröt mig helt.
Jag insåg att Gud älskar mig och vill rena mig. Han sa för det första att -
utan Mig kan du ingenting göra. Fram till dess hade jag tänkt -
att jag är en bra typ, hjälpsam, vänlig åt alla -
men Guds Ord träffade mig, utan Honom kan jag ingenting göra.
Det andra Han sa var att du har inte utvalt mig, utan jag har utvalt dig.
Då brast jag totalt och föll i gråt.
Jag förstod att Gud talade till mig i den stunden, Han renade mig -
från synderna i mitt förflutna. Jag fick en väldig frihet och glädje.
Några månader tidigare hade jag vid ett tillfälle bekänt mina synder -
för Soile. Först hade jag ljugit, levt i skam och rädsla för mitt förflutna.
Jag bekände allt för Soile och hon tänkte att kanske jag nu blir troende.
Men det var bara de första tecknen på ånger.
När jag verkligen kom till tro visste Soile att nu är det en ny skapelse.
Vi gjorde misstaget att för snabbt inleda vårt parförhållande igen.
Vi hade ny grund, nya spelregler och ville följa Guds Ord -
men bröt efter några månader och tog avstånd från varandra.
Det räckte nästan ett halvt år. Det var en väldigt viktig tid för mig.
Jag sökte Herren själv, bekantade mig med Hans Ord -
och såg om jag är seriös med Gud. Jag längtade mer efter Honom än -
någon annan. Jag kände inte att jag måste ha Soile -
utan livet var i Guds hand.
När vi därefter, efter att ha begrundat det igen inledde parförhållandet -
visste vi att vi har en ny grund.
Efter att jag kom till tro gick ett år tills förlovade vi oss, och två år -
tills vi gifte oss. Det var förkrossande att se förvandlingen i Esa-Pekka.
Det hjälpte mig komma ur något som räckt i många år -
någon slags andlig kris.
När Esa-Pekka kommit till tro hoppades jag på -
att allt skulle vara lätt, men efter tre månader -
sa jag förskräckliga saker till Esa-Pekka.
Det speglade min egen brustenhet i det skedet.
Jag sa att jag aldrig kan se upp till honom -
och att jag inte respekterar honom som man och aldrig gifter mig.
En bra lektion i att aldrig säga aldrig...
Efter det följde en längre period, ett halvt år -
under vilken vi båda blev mer självständiga.
Vi växte till.
Jag hade känt att Esa-Pekka klängde vid mig -
och det irriterade mig väldigt.
Det gick ett halvt år under vilket han släppte taget -
så konkret att han inledde ett förhållande med en annan.
Det väckte mig.
Jag var bestört och mitt hjärta brast -
och jag märkte hur starka känslor jag hade för honom.
Hans förhållande tog snart slut utan att jag hade uttryckt mig på något sätt.
Så var det en väldigt viktig kväll -
vi hade bevarat ett vänskapsförhållande -
och jag hälsade på hos Esa-Pekka och han slog näven i bordet och sa -
något i stil med "vad fattas dig kvinna?".
Jag vill följa Gud och jag vet att du vill det.
Jag duger åt Gud som jag är just nu, så hel eller trasig jag är -
precis som du. Vad är ditt problem?
Hans manliga uttryck för känslorna gick rakt in i mitt hjärta -
och alla murar rasade. Jag insåg att det inte finns några problem alls.
När vi slutligen inledde ett förhållande igen var det mäktigt på så sätt -
att vi redan var öppna för varandra. Det fanns inga monster i skåpet -
som kunde komma fram längre.
Det var viktigt att vi blottat våra kriser för varandra -
redan tidigare. Allt var öppet.
Att jag vågade bekänna mina synder och komma ut ur skammen -
var för att Gud tagit min skam. Mitt förflutna var inte längre en fasa -
för jag visste att Jesu blod renat mig. Han har gett mig glädje och frid.
Det ledde mig vidare. Jag förstod att ett rättfärdigt liv -
leder till glädje. Vi vill inte handla i motsats till Guds Ord -
för då försvinner glädjen och friden.
Jag såg i Guds Ord att mannen är familjens huvud -
och det var tufft för mig. Jag hade gärna lagt mer ansvar åt Soile -
och levt mer i bakgrunden. Låtit henne fatta besluten -
och leda. Det var väldigt svårt att ta ansvaret och fatta beslut.
Allt blir ju inte automatiskt perfekt och dans på rosor som troende.
Det här har varit något jag fått jobba med, att växa till i ansvarstagandet -
och stå där Gud satt mig.
Jag vill inte domdera men Guds Ord säger att jag är familjens stödpelare.
Det kräver inre tillväxt och tillit till Gud.
Gud har låtit mig växa på det området.
Tillväxten och förvandlingen under vår tid ifrån varandra var förvånansvärd.
Det stämde nog som jag upplevt det att jag varit den starkare parten.
Esa-Pekka var i en svagare position.
Det hur han steg upp därifrån och blev en man -
var väldigt viktigt.
Utan det vet jag inte vad som hade hänt.
Innan vi började sällskapa hade en väldigt, för mig, viktig person -
profeterat att det finns en person för mig, jag visste vem åsyftades -
som Gud tänkt som min make.
Jag ville tro på det och fantiserade om det -
men å andra sidan var det en börda och förvirrande -
eftersom vi båda kände till situationen.
Det gjorde effektivt slut på vårt naturliga vänskapsförhållande.
Det blev en mur mellan oss.
När jag förälskade mig i Esa-Pekka störde den här saken mig väldigt.
När den andra personen fick reda på att jag var i ett förhållande -
skärpte han manipulationen och den andliga maktutövningen.
Jag fick extremt tuffa brev -
om hur Esa-Pekka är satan förklädd till ljusets ängel.
För mig som känslig person -
var det väldigt jobbigt och jag var rädd att allt faller på grund av det här.
Jag hade underbara vänner som jag kunde dela det här med.
Jag minns en situation när en kär -
20 år äldre troende kvinna frågade väldigt realistiska frågor.
Hurdan tror du Esa-Pekka är som pappa?
-Han skulle vara den bästa pappan jag kan tänka mig!
Han skulle säkert bära barnen hela nätterna och vara oändligt tålmodig!
Jag hade rätt i det. Vi har fyra barn -
som föddes väldigt tätt, alla fyra inom fem år.
Vi delade på ansvaret.
Enbart realismen befriade mig inte.
Jag minns ett förbönstillfälle.
Själavårdaren hade en syn på saken -
att det tydligt gäller ett felaktigt maktförhållande och vi bad över det.
Det höll mitt sinne fånget.
Jag kände nästan fysiskt som om en navelsträng klipptes av.
Efter det kände jag aldrig mer ångest över den saken.
Jag måste djupt begrunda hur Gud leder -
och om Esa-Pekka är den som Gud tänkt för mig.
Gud lät mig växa i ansvarstagande.
Jag hade önskat blixtar och dunder och tecken från himlen -
när det nu redan var så knepigt, kunde inte Gud ge ett tecken?
Men nej, jag var tvungen att växa till insikt -
om att Gud lett oss att möta varandra -
men så frågar Han oss, på samma sätt som vi tillfrågas vid altaret -
"vill du taga denna... till din äkta make?".
Jag upplevde att Gud frågade om jag vill.
Det stod helt klart för mig att jag ville.
Alla överandliga sidospår skalades bort.
Det bästa med min maka är hennes öppenhet, ärlighet -
och att jag vet att Soile längtar högst av allt efter Gud.
Hon respekterar mig och har förbundit sig till att älska mig.
Det finns mycket som är bäst.
Du är den bästa hälften för mig.
Det har varit mäktigt att vara gift med dig och växa tillsammans -
och att i många av livets motgångar se -
hur du står fast och är trygg -
tror och uppmuntrar, du är en mästare i uppmuntran.
Acceptans och kärlek flödar över hos dig.
Du ser människor som de är och älskar utan förbehåll.
Det är tryggt att vara gift med dig.
Vi har nog inte varit särskilt snabba -
till att peka finger och vi har inte grälat mycket.
Utmaningen har närmast varit att våga vara av olika åsikt -
för vi har nog varit lite väl snälla.
Det har kanske varit irriterande ibland -
att märka överdriven snällhet i sig själv och sedan också i dig.
Vi fastnar kring saker när vi bara frågar varandra vad den andra tycker.
Vi har nog ofta rensat luften -
som jag lärt mig de senaste åren, när jag modigt säger -
min åsikt inför stora val -
så klarar vi det, det blir uppbyggande och vi hittar till slut det vi -
gemensamt vill även om vi kunnat ha helt olika synvinklar i början.
Vi ber. Vår bön är spontan -
daglig andning. När barnen var små -
blev det inte timmar i bönekammaren, men regelbunden, konstant bön.
På kvällen välsignar vi barnen och varandra -
och ger allt som kommer upp i livet och under dagen till Herren.
Enskilt och tillsammans.
Utöver spontan, kort bön var vi tvungna att lära oss -
och håller på att lära oss, att dröja kvar i bön tillsammans.
Under de första äktenskaps- åren föreslog du ofta -
att vi skulle be och jag blev omedelbart irriterad.
Om det fanns saker mellan oss tänkte jag alltid genast -
att vi kan ju inte be när de här sakerna inte är bra.
Då pratade vi först, jag ville prata.
Bön är en väldigt bra spegel och -
en måttstock för hur vårt förhållande mår.
Om vi har något problem -
stänger jag mitt hjärta och vill inte umgås på det mest intima sättet.
Det tog tid för mig att förstå. Min tanke var att vi måste gå inför Herren -
och be. Det tog tid att inse att det är ett verkligt behov för dig.
Att först vilja behandla det som är mellan oss -
och sedan öppnas bönegemenskapen också.
Jag förväntar mig att vårt förhållande ska fortsätta utvecklas åt samma håll -
som under de senaste åren. En underbar resa i att lära känna dig -
djupare och hitta mer av Guds kärlek i vår gemenskap.
Allt kan utvecklas, fast jag är glad och lycklig över det vi har i dag.
Jag ser med förväntan mot vad Herren har för planer för oss.
Vi får tillsammans brinna för Honom.
Jag ser också fram emot att vi som tydligt arbetspar -
kan gå Guds väg, i de gärningar Han berett.
Vi har redan erfarit det men allt mer.
Något där jag upplever att vi -
står mitt i Guds vilja, i det som Han vill för oss.
Tjäna Honom och tjäna människor.
PARET SOILE & ESA-PEKKA MATTILA
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle