Ma ei uskunud, et on olemas Jumal, lepitus või patt.
Igaüks elab nii, nagu heaks arvab.
PAARISUHE?
Mind ajab naerma, kui mõtlen sellele, kuidas hakkasime käima.
Olin mitu aastat rääkinud sõpradele, et ei usu
armastusse esimesest silmapilgust.
Ma natuke jälestasin selliseid lugusid.
Mõtlesin, et see on täiesti lapsik, lihtsalt füüsiline kiindumus.
Aga nii juhtuski, et läksime samale kursusele õppima ja
juba esimesel õhtul me enam ei näinud teisi.
Kohtusime Soilega Sibeliuse muusikaakadeemia tutvumisõhtul.
See oli armastus esimesest silmapilgust.
Olime koos ja rääkisime juttu. Soilega oli hea koos olla.
Mina, uskmatu, kohtusin Soilega, kes oli usklik.
Kuigi meil oli väga tore koos olla, see tuli meie vahele ja
ma ütlesin ühele oma sõbrale, et küll Soile varsti
mõistuse pähe võtab.
See oli minu mõte.
Mind üllatas see, et armusin esimesest silmapilgust Pekkasse.
Veel rohkem hämmastas see, et ta polnud kristlane.
Olin alati mõelnud, et tahan abielluda kristlasega.
Sain aru, et see tekitab palju raskuseid.
Abielu on niigi väljakutse, pole vaja ülearuseid lahkarvamusi.
Esimene aasta oli väga raske.
Meie suhe oli ebastabiilne.
Vahel mu südametunnistus valutas nii hullusti, et midagi ei tulnud välja.
Ütlesin, et peame lõpetama selle suhte.
Aga kuna õppisime ühel kursusel ja nägime igapäevaselt,
see oli väga raske ja me ei suutnud väga kaua lahus olla.
Hiljem sain aru, et elasime nii, nagu ei oleks tohtinud,
vastuolus Jumala Sõnaga.
Soile peale pani see suure patukoorma.
Nendes olukordades mina, kes ma mõtlesin,
et ei ole Jumalat ega pattu ja me võime elada nii nagu tahame,
minus tekkis patukahetsus.
See oli päris halb. Ma pidin nõustuma,
et Soile elus on asju, mis riivavad ta südametunnistust
ja see sama asi hakkab mind ka piinama.
Aga olin niivõrd armunud Soilesse, tahtsin teda endale naiseks.
Mõtlesin, et kui miski muu ei aita, hakkan ise usklikuks.
Ma ei tea, kust see tuli, aga hakkasin lugema Piiblit.
Mäletan, kui istusime koos kalju peal ja lugesin Soilele Piiblit.
Ta oli nii oma mõtetes ja valudes kinni.
Ta arvas, et teen seda lihtsalt pinnapealselt.
Aga sellest hakkas minu selge teekond Jumala tundmise poole.
Patukahetsus kasvas ja ajendas mind otsima Päästjat.
Kuigi ma ei teadnud veel, keda ma otsin.
Põhikooli keskpaiku naabripoiss ostis trummikomplekti ja
hakkasime regulaarselt neid trumme meie elutuppa tassima.
Tegime kahekesi muusikat.
Arenesime edasi ja sõpru tuli juurde. Saime kitarristi ja bassisti.
Ühel hetkel võtsime asja väga tõsiselt ja salvestasime oma muusikat.
80-ndate lõpus saime plaadilepingu. See oli väga võimas.
Siis toimus pöördepunkt. Võtsin muusikat väga tõsiselt.
Plaadilepingu tegemise päeval meie bassist oli kaduma läinud.
Mõne kuu pärast ta surnukeha leiti jõest.
See peatas mind. Mõtlesin, et see ongi tee, mida tahan käia,
kuid see tee lõppes katastroofiga.
Püüdsime oma bändi elus hoida ja otsisime uut bassisti,
aga midagi ei tulnud välja.
Siis ma vaimustusin klassikalisest muusikast.
Võib-olla see bändi teema oli liiga valus.
Bänd ja koos mängimine jäid mu elust ära ja hakkasin
mängima klassikalist klaverit.
Peale bändi kokkuvarisemist läksin aastaks Dublinisse Iirimaale õppima.
Seal juhtus üks tähendusrikas asi. Jumal kasutas üht mustanahalist
nigeerlasest metodisti preestrit. Pidin koos temaga ühiselamus
tuba jagama. Tema küsis mu käest keerulisi küsimusi,
nagu näiteks: Kust sa siia said? Kuidas see maailm alguse sai?
Need küsimused ärritasid mind, sest minul kui ateistil
polnud nendele vastuseid. See tekitas minus viha.
Aga ta pani mind mõtlema nende asjade peale.
Viimasel nädalal Dublinis ta ütles mulle:
"Esa-Pekka, sa saad veel päästetud."
Puberteedieas kaldusin elama kahepalgelist elu.
Üks pool minust oli see tubli, kristlane Soile.
Järeleandlik ja kümne palli tüdruk.
Oma teist poolt hakkasin varjama. Mõtlesin, et kui keegi teaks,
milline ma tegelikult olen... Keegi ei saaks mind armastada.
Mingi haav enesehinnangus hakkas välja paistma 16-aastasena.
Need olid esimesed märgid.
Lõpuks arenes välja väga raske iseseisvumiskriis.
20-aastaselt kolisin kodust välja õppima ja haigestusin
väga kiiresti buliimiasse.
Õnneks seda ei kestnud väga kaua. Aga ma sõin palju ja oksendasin.
Hiljem parandasin meelt Jumala ees.
Tundsin meeletut häbi. Sain aru, et see pole õige.
Aga mul oli aastate jooksul kujunenud välja mõtlemine,
et osadest asjadest ei saa kellelegi rääkida.
Pole mingit väljapääsu.
Siis kohtusin oma mehe, Esa-Pekkaga ja hakkasime käima.
Tema oli esimene inimene, kellele julgesin rääkida
oma südame sügavamatest valudest ja nutta neid välja.
See oli pöördepunkt, hakkasin tervenema,
kuna julgesin tulla valguse kätte.
Sain päästetud aasta aega peale Soilega kohtumist.
Olime juba suhte ära lõpetanud. Soile ei pidanud vastu,
lõpetasime ära ja siis proovisime jälle uuesti käima hakata.
Seda juhtus mitu korda, kuni jõudsime otsusele,
et me ei saa nii jätkata.
Jumal tegi tööd mu südames.
Ta hakkas minuga rääkima ja mind enda poole tõmbama.
Läksin üksinda oma vanemate suvilasse.
Võtsin oma Piilbi, istusin võrkkiigus ja lugesin Jumala Sõna.
Johannese evangeeliumist tulid välja laused, mis murdsid mind täielikult.
Sain aru, et Jumal armastab mind ja tahab mind puhastada.
Ta ütles mulle, et ilma Temata ma ei saa midagi teha.
Olin sinnamaani mõelnud, et olen hea ja sõbralik kutt.
Aga Jumal rääkis mu vastu, ilma Temata ma ei saa midagi teha.
Teine asi, mida Ta ütles, oli:
Sina ei valinud Mind, vaid Mina valisin sinu.
Murdusin täielikult, hakkasin nutma.
Teadsin, et Jumal räägib minuga. Ta puhastas mind mineviku pattudest.
Selles hetkes sain suure vabaduse ja rõõmu.
Mõned kuud varem olin avalikult tunnistanud üles oma patte Soilele.
Varem valetasin ja elasin häbis, et mu minevik paljastatakse.
Tunnistasin kõik üles Soile ees ja tema mõtles,
et võib-olla see ongi minu päästmise hetk.
Aga need olid alles esimesed märgid kahetsusest.
Kui ma sain päriselt päästetud, Soile teadis, et see mees on uus loodu.
Tegime selle vea, et hakkasime liiga kiiresti uuesti käima.
Tegime küll uued reeglid ja tahtsime kuuletuda Jumala Sõnale.
Aga mõne kuu pärast lõpetasime suhte ära.
Eemaldusime üksteisest täielikult. Seda kestis pool aastat.
See oli minu jaoks tähtis periood. Otsisin ise Issandat,
tutvusin Tema Sõnaga. Jälgisin, kas mul on Temaga tõsi taga.
Janunesin Tema järele rohkem, kui millegi muu järele.
Ma ei tahtnud Soilet enam nii meeleheitlikult nagu varem.
Elu oli Jumala kätes.
Kui hakkasime lõpuks uuesti käima peale hoolikat läbimõtlemist,
teadsime, et meil on uus vundament.
Aasta aega peale minu päästetud saamist kihlusime ja
kahe aasta pärast abiellusime.
Esa-Pekka tõelise muutuse nägemine murdis mind täiesti.
See tõmbas mind üles aastate pikkusest vaimulikust kriisist.
Kui Esa-Pekka sai päästetud, lootsin, et kõik läheb lihtsalt.
Aga kui olime kolm kuud koos olnud, rääkisin Pekkale päris koledaid asju.
Sellest kajastus, kui katkine ma siis veel olin.
Ütlesin, et ma ei suuda talle kunagi alt üles vaadata ja
et ma ei austa teda mehena ega taha temaga kunagi abielluda.
See oli minu õppetund: ära kunagi ütle mitte kunagi.
Sellele järgnes vähemalt pooleaastane periood,
mille jooksul mõlemad iseseisvusime ja kasvasime.
Kogesin, et Esa-Pekka rippus minu küljes kinni ja
see ärritas mind.
Võib-olla see pool aastat läkski tal sellega, et minust lahti lasta.
Ta lasi lahti ja andis alla niivõrd konkreetselt,
et hakkas käima teise tüdrukuga. See äratas mind üles.
Olin jahmunud ja mu süda oli murtud.
Märkasin, et mul ikkagi on tema vastu tunded.
Õnneks see suhe lõppes varsti, kuigi ma ei näidanud midagi välja.
Me olime hoidnud oma sõprust. Ühel õhtul olin Esa-Pekka juures.
Ta lõi rusikaga vastu lauda ja ütles päris karmilt:
"Mis sul on? Ma tahan järgida Jumalat ja tean, et sina tahad ka.
Kõlban Jumalale sellisena, nagu olen. Ükskõik, kui katkine või terve.
Sina kõlbad ka. Mis su probleem on?"
See mehelik tunnete väljavalamine läks mulle otse südamesse.
Kõik müürid murdusid ja sain aru, et mingit probleemi ei ole.
Kui hakkasime lõpuks käima, see oli vägev.
Olime üksteisele avatud juba siis. Me ei varjanud midagi.
Oli väga tähtis, et me rääkisime oma mineviku kriisidest
juba enne päriselt käima hakkamist.
Julgesin oma patud üles tunnistada ja tulla oma häbi seest välja,
sest Jumal oli võtnud ära mu häbi. Minevik ei olnud enam koletis.
Jeesuse veri on mind puhastanud. Ta on toonud hingamise,
rõõmu ja rahu mu ellu.
Sain aru, et Jumalaga elule järgneb rõõm.
Ma ei taha käituda Jumala Sõna vastaselt, sest siis kaob ära
rahu ja rõõm.
Kui sain päästetud, leidsin Jumala Sõnast selle,
et mees on pere pea. See oli minu jaoks valus.
Oleksin pigem veeretanud vastutuse Soile õlgadele.
Tahtsin elada Soile taga. Tema võis otsustada ja juhtida.
Mul oli raske vastutada ja teha otsuseid.
Peale päästetud saamist kõik ei muutu automaatselt täiuslikuks.
Selle asjaga olen pidanud tegelema oma abielus.
Olen kasvanud kandma vastutust ja seisma Jumala poolt seatud kohal.
Ma ei taha kamandada, aga Jumala Sõna ütleb, et mina olen pere pea.
See nõuab sisemist kasvu ja usaldust Jumala vastu.
Sellel alal Jumal hakkas mind kasvatama.
Muutus ja kasv, mis toimus, kui olime lahus, oli üllatav.
See oli kindlasti tõsi, kui tundsin, et olen meie suhtes tugevam.
Esa-Pekka oli minust madalamal.
Ta tõusis üles ja sai meheks. See oli väga tähtis.
Ilma selleta ma ei tea, mis oleks juhtunud.
Enne kui hakkasime käima, minu jaoks tähtis usaldusisik
prohveteeris mulle, et on üks kindel inimene, keda ma tundsin,
kes on Jumala poolt antud abikaasa mulle.
Tahtsin seda uskuda ja unistada.
Samas see tekitas hämmingut, kuna saime mõlemad sellest teada
ja meil kadus sõprussuhe ära.
Meie vahele tekkis vaikuse müür.
Kui armusin Esa-Pekkasse, see asi hakkas mind eriti kummitama.
Kui see teine mees nägi, et käin kellegi teisega,
ta hakkas veelgi rohkem manipuleerima ja võimutsema.
Ta saatis mulle karme kirju sellest, kuidas Pekka on saatan valges rüüs.
See piinas mind, õrna inimest.
Mõtlesin, et meie värske suhe variseb täielikult kokku.
Mul oli väga häid sõpru, kellega sain neid asju jagada.
Mäletan olukorda, kus üks kallis 20 aastat vanem usklik naine
küsis mu käest küsimusi.
Ta küsis, mis ma arvan, milline isa Esa-Pekka oleks.
Ütlesin, et ta oleks parim isa. Ööd läbi kussutaks lapsi ja
oleks lõpuni kannatlik. Mul oli õigus.
Meil on neli last, kes sündisid kõik viie aasta sees.
Mõlemad jagasime vastutust.
Aga see ainuüksi ei vabastanud mind.
Minu eest palvetati ja hingehoidja sai aru,
et on üks vale inimsuhe ja ta palvetas, et see suhe lõppeks ära.
Ta ütles, et see suhe valitseb mu üle.
Tundsin füüsiliselt, et mingi ühendus läks katki.
Peale seda mul ei olnud ahastust.
Pidin sügavuti mõtlema, kuidas Jumal juhatab ja
kas Esa-Pekka on ikka Jumala poolt antud abikaasa.
Kogesin, et Jumal kasvatas minus ajapikku vastutustunnet.
Oleksin tahtnud mingit kindlat tunnustähte.
"See on niigi raske, Jumal võiks armu anda
ja kinkida üleloomuliku kinnituse."
Pidin kasvama arusaamisesse, et Jumal on juhtinud minu
ja Esa-Pekka teed kokku.
Aga minu käest küsiti nagu altari ees küsitakse:
"Kas tahad võtta selle inimese oma abikaasaks?"
Tundsin, et Jumal küsib, kas ma tahan.
Minu vastus oli kindel "tahan".
Võeti ära kõik ülivaimulikud kahtlused.
Minu abikaasas on parim tema siirus ja ausus.
Tean, et Soile januneb enne kõike Jumala järele.
Ta austab mind ja on pühendunud mind armastama.
Parimaid asju on palju.
Sa oled minu parim pool.
On olnud vägev sinuga abielus olla, kasvada koos.
Paljudes elu raskustes olen saanud näha sinus
kõikumatut turvatunnet, usku ja julgustust.
Oled julgustamise meister.
Sinust voolab heakskiitu ja armastust.
Võtad inimest sellisena, nagu ta on.
Armastad tingimusteta.
Sinuga on väga turvaline abielus olla.
Me ei kipu näpuga näitama ja me ei tülitse väga palju.
Meie väljakutsed on pigem õppida ja julgeda olla erineval arvamusel.
Oleme liiga viisakad.
See on vahel kurnav, teada endas seda omadust
olla liiga sõbralik ja näha seda sama omadust sinus.
Jääme vahel ühe koha peale keerutama.
Mõlemad küsime: "Aga kuidas sina tahaksid?"
Olen õppinud aastate jooksul, et kui ma ütlen julgelt
oma arvamuse välja suurte valikute tegemisel,
me peame vastu ja see ehitab meie suhet üles.
Leiame oma ühise tahtmise, isegi kui meie vaatenurgad
olid alguses erinevad.
Me palvetame ka.
See on spontaanne igapäevane hingamine.
Kui lapsed olid väiksed, meil polnud ühetunniseid
palvehetki, aga neid oli pidevalt ja regulaarselt.
Õhtuti õnnistame lapsi ja üksteist.
Kõik asjad mis päeva jooksul tulevad, hingame Issanda poole.
Eraldi ja koos.
Lisaks spontaansetele lühikestele palvetele pidime õppima
palves koosviibimist.
Esimestel abielu aastatel sina tihti pakkusid, et palvetaksime koos.
See ärritas mind.
Meie vahel olid asjad ja mõtlesin, et me ei saa palvetada,
sest kõik on nii halvasti.
Tihti tahtsin enne rääkida.
Palve on väga hea peegel ja näitaja sellest, milline meie suhe on.
Kui on suhtes probleemid, ma sulen oma südame.
Siis ma ei taha olla sinuga palves, mis on kõige lähedasem osadus.
Mul võttis kaua aega, et seda mõista.
Mina mõtlesin, et me peame nendes hetkedes palvetama.
Pidin aru saama, et sinu jaoks on vaja rääkida kõigepealt läbi
omavahelised asjad. Siis ka palveosadus avaneb.
Mina ootan meie suhtelt seda, et see läheb samas suunas edasi.
Tahan õppida tundma sind sügavuti ja leida Jumala armastust
meie keskele veel rohkem.
Olen väga õnnelik ja rõõmus meie suhte eest.
Ootan innukusega, mis Issandal on plaanis meie suhte jaoks.
Võime koos Temale põleda.
Ootan, et võime selgelt koos liikuda Jumala teid pidi.
Meil on juba mitme aasta kogemus sellest,
aga tahaksin veel rohkem.
Kogen, et oleme Jumala tahtmise keskpunktis.
Saame teenida Teda ja inimesi.
Tõlge: Sanna Pitko