Jag upplevde att jag inte ens själv visste vad jag själv vill.
Jag har fått jobba med att lyssna till mig själv.
Vad vill jag egentligen?
Redan från början tog jag målsättningar allvarligt.
Det här var ett allvarligt förhållande, vi förlovar oss, gifter oss -
får barn. Fast vi var unga kunde jag binda mig till förhållandet.
PARFÖRHÅLLANDE
Sami och jag träffades i Helsingfors. Vi var 17 år gamla.
Det var en tillställning för ungdomar där vi träffades.
Jag hade precis flyttat till Tammerfors med familjen, Sami bodde i Lahtis.
Vi träffades i Helsingfors och jag tog första steget.
Det var jag som tog kontakt.
Nu när jag är äldre tänker jag att det hade varit fint att vara en riddare -
och levt upp till Tanjas önskemål och drömmar. Jag var ju inte alls sådan -
när vi träffades. Jag pratade inte mycket, min kompis pratade mer.
Där började det i alla fall. Det var kärlek på avstånd -
och telefonräkningarna var stora. Föräldrarna tackade för det.
Vi reste med buss mellan städerna.
Jag körde rutten också med min första bil.
Jag tog första steget i början och gick dit för att prata.
Jag bad om hans telefonnummer, presenterade mig, frågade namnet.
Där började det. Vi ringdes och besökte varandra.
Först reste vi med buss men sedan fick Sami körkort -
och kom med bil till Tammerfors.
När vi träffades som 17-åringar lade Tanja snart fram sina drömmar om -
att bilda familj. Om förlovning, äktenskap, barn.
Stora saker som äktenskap och att få barn -
leva tillsammans och sådant. Det fick mig främst att -
känna ångest.
Det fjärmade mig från henne fast jag också ville närmare.
Hon lade fram dessa önskemål -
om att binda sig och jag fick ångest och ville ha mer utrymme.
En ganska typisk reaktion för en ännu osäker tillgivenhet.
Jag kan inte säga vad jag hade för förväntningar då.
Jag tycker nog jag var med på allvar.
Det var allvar, vi var ihop.
Vi sällskapade.
Men långt var det bara att okej, vi sällskapar. Vi tänker inte på annat än.
Jag hade genast i början en målsättning.
Det här leder till förlovning, äktenskap, barn.
Fast vi var unga förband jag mig starkt till förhållandet.
Också Sami förhöll sig seriöst till förhållandet -
han tog det inte lättsamt, men han tog det mycket lugnare.
Det är ingen brådska, vi tar det alldeles lugnt.
Ibland ville han att vi skulle vara mer åtskilda -
så vi inte är för tätt tillsammans.
Jag ville gärna träffas och vara tillsammans alltid när det var möjligt.
För mig handlade det kanske också om att vi flyttat och jag hade inte -
fått nya vänner i Tammerfors, så förhållandet fyllde en funktion -
också för min ensamhet.
När äktenskapet började närma sig -
och Tanja låg på med att få mig till altaret -
så tror jag min kristna fostran -
fanns där i grunden. Jag var fullständigt seriös.
Även om Tanja på sätt och vis förde in mig i äktenskapet.
Jag var inte aktiv.
Hur dumt det än låter att medge det.
När vi väl gift oss upplevde jag aldrig att det skulle vara något försök -
att se vad det blir av det. Jag var seriös och sa "ja" -
tills döden skiljer oss åt, och det har jag stött mig på, alltid.
Redan som osäker pojke i början.
I hemlighet önskade jag finna en prins -
som för mig till altaret, men verkligheten i vårt förhållande var -
att det var jag som tog initiativ också gällande äktenskapet.
Sami gjorde militärtjänst och vi gifte oss genast när han kom därifrån.
Bröllopet planerades under hans militärtjänstgöring.
När jag tänker på det i efterskott så -
kunde han nog inte koncentrera sig på det känslo- eller tankemässigt.
Militärtjänstgöringen är en så stark upplevelse.
Jag tror att Tanja i början saknade mer -
trygghet och uppmuntran, att jag hade uppmärksammat henne mer.
Jag tror jag själv höll ganska hårt fast vid mina egna -
tankar och uttryckte dem på ett hårt sätt.
Jag tror Tanja hade behövt ett mjukare sätt.
Då hade hon känt trygghet och fått mod att uttrycka sig själv mer.
Kommunikationen gick på mina villkor.
Jag tog till en hårdare verbal stil för att få min vilja igenom.
Det gjorde Tanja tystare och kanske låste det henne -
i många avseenden.
I mitt barndomshem skrek man ganska mycket och grälade -
högljutt, men saker reddes alltid upp. I Samis familj har man inte varit -
högljudda utan det har gått lugnare till.
När vi sedan blev osams om något -
så var det ändå Sami som tog tag i det mer kraftigt -
och ville reda ut saken omedelbart.
Han frågade och frågade och utmanade på något sätt -
och då kunde inte jag genast motivera mina egna åsikter.
Ofta kände jag att känslorna tog över och jag inte kunde tänka -
rationellt just då. Jag hade behövt tid, men då i början -
fick jag ingen tid. Då blev jag tyst.
Jag kunde inget säga så jag blev tyst, vilket förargade Sami ännu mer.
Då tog han ännu kraftigare i.
Vi märkte att mönstret alltid är det samma när vi kommer i en sådan -
situation. Jag blev tyst för en tid. Men vi löste alltid situationerna.
Vi kunde konstigt nog alltid be om och ge förlåtelse.
När jag tänker på de här sakerna och situationerna i efterskott -
så blev de på hälft. Vi pratade inte om våra känslor -
eller vad som egentligen väckte en känsla.
Situationerna löstes på saknivå.
Nu när vi de senaste åren kunnat diskutera de här sakerna -
och kommunicerat öppet om våra känslor och gått till den första tiden -
så sörjer jag över vilken fårskalle jag varit.
Jag känner sorg över att jag inte handlade annorlunda.
Känslor är något jag fått öva mig på -
först som vuxen, egentligen först de senaste åren.
Jag har lärt mig märka att känslor stiger i mig -
att det finns känslor i familjen -
och deras namn har jag lärt mig nu som vuxen.
Det hjälper mig -
att skapa kontakt och lära känna familjemedlemmarna när man kan -
tala om känslor. Diskussionen stannar inte kring människor, saker eller -
åsikter, utan vi pratar om hur det känns.
Det ger djup åt förhållandet.
Och när man kan prata om känslorna, styr de inte längre situationen.
Jag tror Tanja förväntar sig - och jag strävar själv också efter -
att jag bättre kan uttrycka min vilja.
Det är märkligt hur jag inte ens nu...
Alltså redan i morse på vägen hit hade vi en bra diskussion -
om hastighetsbegränsningar.
Jag hade bråttom och ville att Tanja skulle köra snabbare.
Men jag sa det inte tydligt.
När vi väl började försonas och fundera på vad som egentligen -
hände i början på resan så märkte jag att jag ställt konstiga frågor.
Typ, skulle vi hinna bättre om vi höll lite mer rask takt?
Hur mycket överhastighet vågar man köra? Borde vi köra överhastighet?
Sådant konstigt svammel. Det är typiskt för mig.
Jag märker att när jag använder samma metod i uppfostran av barnen-
så bär det inte mycket frukt.
Så att få fram min egen vilja rakt, vad det är jag tänker.
Man säger ibland att äktenskap är en kamp mellan viljor -
men jag tycker vi har mer av viljelöshet, ingen av oss -
vågar eller vill lägga fram sin egen vilja.
Jag vet inte orsaken. För mig har det ofta gällt att jag inte vågat.
Det var inte medvetet -
men när vi varit på läger har jag förstått att jag på något sätt tänkt -
att mina åsikter och känslor inte är -
värdefulla. Att de borde vara likadana som Samis.
Att vi först då kan komma vidare i saker och ting.
Det är ju helt fel tänkesätt. I äktenskapet finns två skilda personer -
och olikheterna ska vara en rikedom -
och inte en börda. För mig handlade det om självkänsla.
Jag höll inte mig själv för värdefull och därmed inte heller mina åsikter -
behov och önskemål. Då lyfte jag inte fram dem heller.
Sami har haft andra orsaker till att inte lägga fram sina önskemål.
Kommunikationen har blivit mycket mer öppen i vårt äktenskap.
Det finns rum för funderingar -
utan att det blir "varför säger du aldrig", "varför säger du så".
Nu kan vi till och med fundera över vad sådant beror på -
och det känns bra att min hustru kan lyssna till vad jag stammar fram.
Jag får öva utan att det direkt utvärderas.
Eller kritiseras.
Jag tycker det allra bästa hos dig är -
att du varit så tålmodig angående mig.
Det, i sin enkelhet. Och hur jag alltid kunnat lita på dig.
Att du aldrig försvinner om och när vi varit osams.
Det uppskattar jag väldigt mycket.
Jag uppskattar att du är så trogen och ärlig.
Det tycker jag också väldigt mycket om -
att familjen blir så väldigt viktig när det verkligen gäller.
Du gör allt för att vi ska ha det bra.
På äktenskapslägret blev det största fyndet för vår kommunikation -
inte att jag lärde mig prata utan att jag lärde mig vara tyst.
Jag fick tillstånd att inte genast kommentera, döma eller -
bortförklara Tanjas känslor.
Du får ha negativa känslor -
eller hoppa ner i ett eget mörker utan att jag måste förklara det.
Jag får vara tyst.
Där började kommunikationen mellan oss förbättras.
Vi har sedan dess varit på flera äktenskapsläger där vi genom -
uppgifter tvingats prata om saker -
alla möjliga saker mellan oss. När man där i en trygg omgivning -
fått göra det har vi märkt att inget ont händer utan förhållandet förbättras ju.
Då har det småningom flyttats också till vårt hem.
Nu kan vi prata om allt också hemma.
PARET SAMI OCH TANJA KALLIO
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle