Länge gick våra gräl så att om jag blev sårad -
vågade jag inte säga det till Antti.
Jag uttryckte inte mina känslor, min ilska fick inte utrymme.
Det hade blivit en ytterligare börda i situationen och -
ofta var jag bara den skojiga i familjen.
PARFÖRHÅLLANDE
Jag gick till församlingen efter att jag varit utomlands ett drygt år.
När jag återvände till Finland fanns Antti i församlingen.
Om jag är ärlig så skulle jag när jag först såg honom aldrig ha trott -
att han skulle bli min make. Han lovprisade så öppet. Jag tyckte det -
var lite konstigt och skrämmande. Jag har alltid haft stark självkontroll.
Det var en främmande värld för mig och jag tyckte han var lite flummig.
Men när jag kommit tillbaka hit talade Gud till mig -
om att gå med i ungdomsarbetet i församlingen.
Antti drog ungdomsarbetet och jag frågade honom om det behövs -
en människa till som hjälp. Jag välkomnades i teamet.
Jag hade inte alls sett på Antti med det ögat och -
knappast hade Antti sett på mig heller. Men när vi arbetade tillsammans -
gick det så att när ungdomarna gått hem stannade vi kvar -
och pratade på tu man hand. När jag lärde känna Antti -
förstod jag att han inte är så flummig som jag trott.
Jag var en blyg gosse. Det var en händelse under skriftskolans -
sista dag då vi tog ett foto. Där var en söt flicka, en hjälpledare -
och jag var mitt bland flickorna under fotograferingen. När jag sedan -
visade bilden hemma för min pappa blev han entusiastisk.
Wow, du är mitt bland flickorna!
Jag blev ställd, hur reagerar han så? När jag gick på fortsättningsläger -
relaterade jag helt annorlunda till flickorna. Jag hade fått mod och -
de sötaste flickorna talade med mig. Senare förstod jag att situationen -
då pappa så hjärtligt uppmuntrade mig som ung pojke -
lyfte mitt självförtroende så väldigt.
Jag väntade på en livskamrat att dela -
hela livet med, liksom kallelsen, jag hade en stark kallelse från Gud.
Det öppnade sig för mig småningom. Jag saknade en bättre hälft.
Mest har jag förväntat mig att dela livet i parförhållandet.
Jag har alltid varit dålig på att diskutera -
och prata om drömmar eller göra planer för framtiden.
Det är svårt för mig, jag kan inte uttrycka önskemål -
med ord. Men kamratskap och att dela livet, både -
glädje och sorg är viktigt. Att som par kunna -
förverkliga den uppgift Gud gett oss i den här världen.
Lågstadietiden var en trygg och lycklig tid -
men i högstadiet var mobbning ett faktum varje dag.
Jag var väldigt ensam i skolan. Jag kommer ihåg att -
jag åt ensam i matsalen nästan varje dag.
I församlingen hittade jag vänner men de gick inte i samma klass.
När mobbningen pågått en tid och fortsatte i armén -
bröt jag själsligen samman efter armén. Jag orkade inte mer.
Den psykiska balansen bröt samman och jag blev psykiskt sjuk.
Jag var liksom...
Jag var utom mig i flera månader.
Det gick flera år att bli hel och behandla smärtan.
Sinnet byggdes upp på nytt -
och sedan började vi behandla -
familjerelationer och relationen speciellt till min pappa -
också till min syster. Gränserna och det egna jaget började hittas.
Jag blev mer hel, fick tillbaka självkänslan.
Jag fortsatte mina studier för att bli ungdomsarbetare.
Jag hade inte tänkt att jag skulle fortsätta studera, men självkänslan -
hade blivit så mycket bättre att Gud ledde mig till att studera teologi.
Att uttrycka känslor har varit svårt för mig.
Jag tror det kommit från barndomen.
När pappa blev ursinnig blev jag osynlig.
Jag försökte vara som om jag inte fanns i situationen.
Pappas aggressioner fyllde rummet.
Det fanns inte rum för barnens känslor.
Situationerna behandlades inte efteråt -
så ilska och aggression blev väldigt skrämmande känslor.
Jag tänkte väl omedvetet -
att det är finare att hålla känslorna inom sig och ha självkontroll.
Länge gick det så när vi grälade att om jag blev sårad -
vågade jag inte säga det till Antti.
Jag drog mig tillbaka och förträngde att jag var sårad och arg.
Jag tog avstånd till Antti.
Då förvandlades det sakta till kallt hat mot Antti.
Senare har jag förstått hur det gjort honom ont och sårat honom.
Jag var kall och frånvarande.
Jag har ett väldigt behov av att genast reda upp gräl och få höra -
vad som är fel och hur Ammi känner. Ofta har det bara förvärrat saken.
Ammi kan bara inte genast berätta om sina känslor.
Jag blir bara så virrig inombords, känslomässigt -
att jag inte kan fortsätta normalt utan måste vänta på att Ammi -
är färdig att komma och reda ut saken. Jag har lärt mig känna igen -
det hos mig själv och kan tala om det. Det är lättare nu när jag vet -
vad det beror på och jag behöver inte vara ifrån mig om hon surar.
Det har hjälpt mycket vid våra gräl.
När jag var liten kunde min pappa vara väldigt arg och ropa vilt -
och båda mina föräldrar led tidvis av depression.
När jag som liten pojke ibland behövde tröstas -
eller hade andra behov kunde mina föräldrar inte ge mig uppmärksamhet.
Det fanns inte riktigt rum för mina känslor eller min ilska.
Det hade bara belastat situationen mer. Jag blev familjens skojare -
och försökte lätta upp stämningen.
Jag antog clownrollen och känner fortfarande att jag måste skoja.
Vi började lägga ord på känslorna -
både positiva och negativa känslor. En tid gjorde vi så att -
när vi gick och lade oss på kvällen delade vi tre känslor var som -
kommit upp under dagen. Det hjälpte oss komma i gång med att -
identifiera egna känslor. Ju tryggare jag känner mig -
i relationen med Antti, desto mer har jag förstått -
att det inte är världens undergång att uttrycka ilska.
I barndomen upplevde jag att något dog när pappa var ursinnig.
Jag har lärt mig tänka att det inte är död -
utan att vi kommer varandra närmare då vi uttrycker våra känslor.
På grund av de smärtfyllda upplevelserna i barndomen -
fick jag i ett skede av livet utmaningar -
som steg fram när jag blev deprimerad.
Jag blev beroende av porr och fick ingen glädje ur något annat.
Livet kändes dött.
När sinnet blev helt och jag kom vidare -
blev beroendet av porr kvar.
Det är en myt att man blir av med sådant beroende när man gifter sig.
Man tänker att då har man möjlighet till sex med makan.
Men det som var sönder i ens inre ropade -
efter erkännande. Det fanns känslomässiga behov som inte fyllts.
Jag försökte tillfredsställa dem på fel sätt.
Det gick lite tid innan jag kunde tala om det för Ammi -
och jag berättade för henne i en grupp under ett läger i Pieksämäki.
Det var en väldig händelse även för Ammi när känslorna svallade.
En sådan sak kan jämföras med otrohet. Vi behandlade det på lägret -
och man bad för mig och den helande processen började för mig.
Jag blev väldigt chockad.
Jag kan inte riktigt beskriva känslorna.
Det träffade min kvinnlighet. Att min kvinnlighet inte räcker för Antti.
Att han därför behöver tillfredsställa sina behov genom att se på porr.
Det kastade också en skugga över vårt sexliv.
Jag började uppleva det som smutsigt när jag visste att Antti hade sett -
vissa bilder på internet.
Vi hade pratat om det i grupp där på lägret -
och den kvällen kändes det som att livet inte fortsätter.
Det var en sådan hemsk chock.
Vi pratade igenom det väldigt noga -
och i gruppen fick vi stöd av personer i samma situation.
Andra delade med sig av sina egna erfarenheter och det hjälpte oss.
Jag kände också att Antti lyssnade till hur jag kände.
Nyckeln till att bli hel var att jag ärligt erkände allt för Ammi och Gud.
Där började det. Jag förstod att jag inte i egen kraft kan -
komma vidare. Jag behöver hjälp av andra och förbön.
Jag talade öppet om det med mina manliga vänner -
och vi stödde varandra. Centralt var ändå -
att behandla den inre smärtan, roten till allt.
Vilka känslomässiga behov har inte blivit fyllda? Vad är grundorsaken -
till att jag dras till att se på sådant? När jag kommit vidare i de frågorna -
och behandlat dem har jag märkt att behovet försvunnit.
Relationen med makan har varit helt annorlunda efter det.
Det har varit ett Guds verk i mitt liv.
Vi upptäckte plötsligt att vi har helt olika sätt att visa och ta emot kärlek.
Samt att den andras sätt är det som är allra svårast för en själv.
Ammi vill att jag gör saker för henne, små bevis på kärlek, presenter.
För mig är det gemensam tid och fysisk beröring som är viktiga.
Det märktes i början exempelvis så att Ammi lagat mat till mig.
Hon visade kärlek på det sättet. Jag förstod inte att uppskatta det.
Jag hade hellre köpt snabbmat så vi hade kunnat sitta och diskutera.
Ammi förstod det i något skede - uppskattar du inte att jag lagat mat?!
Fysisk beröring var svårt för oss i början. Det var mitt kärleksspråk -
medan Ammi tyckte det var svårt. Det var en sak som gjorde ont.
Vi hade bara olika behov när det gäller fysisk närhet.
Man måste inte vara alldeles intill varandra när man lägger sig.
Nu har vi fem minuter av hud till hud och sover sedan åtskilda.
Så är båda nöjda. Det var utmanande innan vi förstod situationen.
Jag har haft svårt att vara nådig mot mig själv och även mot Antti.
Jag minns en gång när Antti sa att han accepterar mig -
och älskar mig sådan som jag är. Jag kunde inte av hela hjärtat säga -
att jag accepterar honom som han är. Det var hemskt.
Jag önskar att jag ska kunna säga det. Jag känner hans goda sidor -
men att jag också ska kunna acceptera hans sämre sidor -
och mena det. Det finns saker som jag under vårt äktenskap -
gjort fel, jag har fallit.
Genom de sakerna har jag insett -
att det finns potential inom mig till att göra ont och misslyckas.
Jag har blivit tvungen att lära mig vara nådig mot mig själv.
Samtidigt har jag lärt mig vara nådig också mot andra.
Vi har helt olika rytm. Antti gör oftast saker snabbt.
Jag känner ofta att jag blir stressad -
då jag tycker om att göra saker i långsam takt.
Att Ammi drar sig undan och surar när vi grälar -
har varit svårast och mest smärtsamt för mig.
Att vara i en sådan atmosfär.
Det har varit det som varit svårast att acceptera hos henne.
I de situationerna har jag inte ens velat ha någon kontakt.
När det gått lite tid har Antti kommit och frågat om -
vi kan be tillsammans. När vi sedan bett -
tillsammans och jag gått med på att komma inför Gud, tillsammans -
då har Guds och den heliga andens närvaro verkat så -
att min ilska och ovilja till kontakt börjat smälta.
Vi har liksom kunnat börja tala om orsaken till grälet och konflikten.
Bönen har öppnat dörren till diskussionen.
Situationerna skulle inte ha löst sig om inte Gud genom bönen hade verkat -
för att riva muren mellan oss. -Vi ser inte ännu allt det som Gud har för oss.
Vi vet att något underbart är på väg då vi förberetts genom dessa -
smärtor och processer vi genomgått.
PARET ANTTI OCH AMMI PESONEN
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle