Kaua aega meie tülid on möödunud nii,
et mina solvun ja ei julge Anttiga sellest rääkida.
Ma ei väljendanud enda tundeid. Tundsin, et ärritumisele polnud ruumi.
Olin meie peres lõbustaja.
PAARISUHE?
Kohtusime koguduses. Olin viibinud välismaal aasta aega ja Antti
oli vahepeal meie kogudusse jõudnud.
Kui aus olla, esimesi kordi teda nähes, ma ei kujutanud ette,
et temast võiks saada minu abikaasa.
Antti ülistas nii vabameelselt. See tundus veider ja hirmus.
Mul oli tugev enesekontroll ja tema käitumine tundus võõras.
Mõtlesin, et ta on natuke veider.
Aga Jumal rääkis mulle, et peaksin võtma osa noortetööst.
Antti oli noortetöö juht ja küsisin, kas tal oleks vaja inimesi juurde.
Mind võeti tiimi vastu.
Siis ma ei vaadanud Anttit veel sedasi ja tema ei
pannud ka mind väga tähele. Aga kui me töötasime koos,
juhtus tihti nii, et jäime kahekesi istuma peale noorteõhtuid.
Kui tutvusin Anttiga nende vestluste jooksul, avastasin,
et ta polegi nii veider.
Olin väiksena väga häbelik.
Kui käisin leeris, tegime laagri viimasel päeval koos pilti.
Seal oli üks ilus tüdruk, kes oli rühmajuht.
Juhtusin pildil olema kõigi tüdrukute keskel.
Kodus näitasin seda pilti isale ja ta oli nii vaimustuses,
et ma olin tüdrukute keskel.
Mõtlesin, miks ta nii reageeris. Kui läksin uuesti laagrisse
nende inimestega, suhtusin tüdrukutesse hoopis teisiti.
Olin saanud julgust juurde ja ilusamad tüdrukud tulid minuga rääkima.
See üks olukord, kus isa julgustas mind noore poisina,
tõstis mu enesehinnangut.
Ootasin eluaegset partnerit, kellega jagada kogu elu ja
ühist kutsumist. Mul on tugev kutsumine Jumala poolt,
mis on tasapisi avanemas. Igatsesin enda kõrvale teist poolt.
Kõige rohkem ootasin abielult elu jagamist.
Olen siiamaani halb selles, kui Antti tahab,
et me istume maha ja räägime oma unistustest.
Teeme 5-aastaseid plaane tulevikku.
See on minu jaoks raske.
Ma ei oska üksikasjalikult oma soovidest rääkida.
Kõige rohkem ootan ikka partnersuhet,
rõõmude ja kurbuste jagamist.
Ka seda, et võime koos abielupaarina viia täide
seda kutsumist, mille Jumal on meile siin maailmas andnud.
Põhikooli algus oli lihtne ja õnnelik.
Põhikooli lõpupoole koolikiusamine oli osa mu igapäevaelu.
Olin väga üksi koolis. Sõin iga päev üksinda.
Kogudusest leidsin sõpru, aga me ei käinud ühes klassis.
Kiusamine kestis edasi, läksin sõjaväkke ja seda oli ka seal.
Peale sõjaväge toimus vaimne kokkuvarisemine.
Ma enam ei jõudnud.
Psüühiline tasakaal kukkus täiesti kokku.
Haigestusin psüühiliselt.
Olin täiesti endast väljas mitmeid kuid.
Mitu aastat läks sellest ülesaamiseks,
valu käsitlemiseks, iseenda uuesti ehitamiseks.
Siis hakkasin läbi lahkama oma suhteid perekonnaga
ja eriti isaga. Hakkasin leidma oma piire ja minapilt tervenes.
Siis ma jätkasin õpinguid, õppisin noortetöötegijaks.
Ma ei kujutanud alguses ette, et suudan edasi õppida,
aga enesehinnang tervenes niivõrd palju,
et Jumal juhtis mind edasi teoloogiasse.
Tunnete väljendamine on minu jaoks raske.
Arvan, et see tuleb lapsepõlvekodust.
Kui isa vihastas välja, mina olin see nähtamatu laps,
kes püüdis olla, nagu teda ei oleks.
Isa agressiivsus võttis kogu ruumi enda alla ja
laste tunnetele ei olnud ruumi.
Hiljem nendest olukordadest ei räägitud.
Viha ja agressiivsus olid minu jaoks väga hirmsad.
Mõtlesin ise endale teadvustamata, et on palju viisakam hoida
tunded enda sees ja hoida enesekontrolli.
Kaua aega meie tülid on möödunud nii,
et mina olen solvunud ja ei ole osanud Anttiga sellest rääkida.
Tõmban ennast tagasi ja surun alla vihatunded.
Aga kuna ma ei rääkinud nendest asjadest,
need väljendusid külmuse ja vihana Antti vastu.
Hiljem olen mõistnud, et see tegi Anttile palju haiget,
kui olin külm ja eemal.
Ma tahan kohe tülid ära lahendada, rääkida tunnetest ja kõigest.
Tihti see muudab olukorda hullemaks, sest Ammi ei suuda kohe
rääkida oma mõtetest ja tunnetest.
Mina aga ei suuda oma elu edasi elada nende tunnetega
ja lihtsalt oodata, kuni Ammi tuleb rääkima ja ära leppima.
Olen ennast natuke parandanud.
Suudan sellest rääkida ja on lihtsam teada nendes olukordades,
et ei ole vaja endast välja minna.
See on aidanud meid tülides.
Kui olin väiksem, isa tihti vihastas ja karjus.
Mõlemal vanemal oli periooditi depressioon.
Väikse poisina, kui vajasin lohutust ja oma vajaduste täitmist,
vanemad ei osanud mind tähele panna.
Ma ei väljendanud oma tundeid, kuna näiteks minu vihastamisele
ei olnud ruumi. See oleks koormanud neid veelgi rohkem.
Olin meie peres lõbustaja. Püüdsin õhkkonda kergemaks muuta.
Siiamaani tunnen vahel, et pean asju naljaks keerama.
Hakkasime vaikselt oma tundeid sõnadesse panema,
nii positiivseid kui ka negatiivseid. Õhtuti rääkisime üksteisele
kumbki kolmest tundest, mis olime päeva jooksul tundnud.
See aitas ja oli lihtsam hakata ära tundma oma tundeid.
See lisas turvatunnet. Mida turvalisem mul on Anttiga,
seda rohkem mõistan, et vihatunded ei ole nii halvad.
Oma lapsepõlveperekonnas tundsin, et iga kord, kui isa vihastas,
midagi läks kaduma.
Olen suutnud oma mõtlemist muuta. Need tundeid võivad tuua
lähedust abikaasade vahel, kui neid väljendatakse õigesti.
Lapsepõlve valusad kogemused ja muud väljakutsed elus
viisid selleni, et langesin masendusse ja samal ajal tekkis pornosõltuvus.
See oli ainus koht, kust leidsin tol ajal rõõmu.
Elu oli täiesti surnud.
Siis ma sain vaimselt tervemaks ja elu läks edasi,
aga sõltuvus jäi alles.
See on müüt, et eneserahuldus või muud sõltuvused kaovad,
kui inimesed abielluvad, kuna siis saab harrastada seksi abikaasaga.
Sisemiselt olin katki ja karjusin heakskiidu järele ning
otsisin lahendusi valesti kohast.
Läks aega, enne kui suutsin Ammiga sellest üldse rääkida.
Ühes laagris Pieksämäel rääkisin Ammile kõigest sellest
meie rühmas. See oli päris karm kogemus nii minu kui ka Ammi jaoks.
Igasugused tunded tulid esile. Mu tegu oli võrreldav petmisega.
Laagris käsitlesime seda asja ja minu eest palvetati.
Sellest hetkest algas tervenemine.
See oli mulle suur shokk.
Ma ei oska neid tundeid kirjeldada.
See oli löök mu naiselikkuse pihta.
Tundsin, et ei ole Antti jaoks naisena piisav ja
sellepärast ta peab rahuldama oma vajadusi netipornoga.
See langetas varju ka meie seksuaalelu peale.
Tundsin, et see on kuidagi räpane, kuna Antti on vaadanud
teatud pilte internetist.
Kui rääkisime sellest laagris oma rühmas,
tundsin tol õhtul, et elu ei lähe enam edasi.
See oli nii suur shokk.
Saime rääkida sellest palju. Teised inimesed meie rühmast
jagasid oma kogemusi samal alal. See kõik aitas meid.
Tundsin, et Antti kuulas ja mõistis mu tundeid.
Võti paranemise juurde oli see, et tunnistasin Jumalale ja Ammile
kõik ausalt ära. Sellest algas tervenemine.
Ise sooritades ma ei jõudnud edasi, vajasin teiste abi ja palveid.
Rääkisin sellest paljudele meessoost sõpradele ja
me toetasime üksteist. Aga kõige tähtsam oli siiski see,
et hakkasin läbi käima valu, millest see oli alguse saanud.
Mis olid need vajadused, millest olin ilma jäänud ja
mis oli kõige suurem põhjus, mis tõmbas mind sinna?
Kui olen need asjad läbi võtnud, näen, et ei vaja seda enam.
Osadus abikaasaga on hoopis teistsugune.
See on olnud suur tervenemine ja Jumala töö minu elus.
Mingi hetk avastasime, et meie armastuse keel
ja võime vastu võtta armastust on hoopis erinev.
Kõige rohkem on väljendada armastust sellisel viisil,
et abikaasa saab aru. Ammi vajab eelkõige väikseid
armastuseteeneid ja kingitusi. Minu jaoks on tähtis võtta
aega kahekesi ja füüsiliselt koos olla.
Varem Ammi tegi mulle süüa, nägi vaeva ja teenis mind.
Püüdis mulle oma armastust väljendada. Ma ei osanud seda väärtustada.
Oleksin soovinud pigem süüa kiirtoitu ja lihtsalt rääkida juttu kahekesi.
Siis Ammi üks hetk küsis, miks ma ei väärtusta seda,
et tema teeb mulle süüa.
Füüsilise kokkupuutega oli alguses ka raske.
See on minu armastuse keel, aga Ammi jaoks füüsiline lähedus
oli veel suur väljakutse. See oli päris valus.
Aga siis me saime aru, et füüsilise läheduse
vajadused on meil erinevad.
Nüüd me võime õhtul enne magamajäämist olla
viis minutit üksteise küljes kinni ja siis magada hommikuni eraldi.
Mõlemad on õnnelikud.
See oli väljakutse.
Mul on olnud raske olla enda vastu armuline,
aga ka Antti vastu oli raske olla armuline.
Kui Antti ütles, et ta armastab mind sellisena, nagu ma olen,
ma ise ei suutnud kogu südamest öelda, et aktsepteerin teda
sellisena, nagu ta on.
Soovin, et suudaksin seda öelda, teades Antti häid ja halbu külgi.
Sooviksin olla võimeline ütlema, et aktsepteerin teda sellisena.
Meie abielu jooksul olen teinud asju, mida ma ei oleks pidanud tegema.
Nende läbi olen saanud aru, et minus on potensiaal
ka halbadeks asjadeks ja ebaõnnestumisteks.
Selle läbi olen pidanud õppima olema endale armuline.
Osaliselt olen selle läbi õppinud olema armuline ka teiste vastu.
Meie rütmid on erinevad. Antti teeb asju väga kiiresti.
Nendes olukordades tunnen, et mu pead surutakse kokku.
Mulle meeldib teha asju aeglasemalt.
Ammi eemale tõmbumine ja solvumine tülides
on olnud minu jaoks kõige raskem ja ahastavam.
See on olnud kõige valusam asi, mida teises inimeses aktsepteerida.
Mul pole sellistes olukordades isegi tahtmist osadust tekitada.
Kui aeg läheb mööda, Antti tuleb ja küsib, kas võime palvetada koos.
Peale palvetamist, kui olen nõustunud minema koos Jumala ette,
Püha Vaimu ligiolu võtab ära viha ja hakkab mind sulatama.
Siis saame rääkida sellest, miks see tüli üldse tekkis.
Palve avab ukse vestluseks.
Need olukorrad ei laheneks, kui Jumal ei tuleks vahele
ja murraks neid müüre.
Me ei näe veel, mis kõik Jumalal meie jaoks on.
Meil on ainult väike aimus sellest, et midagi vägevat on tulekul.
Meid on valmistatud ette läbi valusate protsesside.
Tõlge: Sanna Pitko