Vi lyckades inte kommunicera.
Vi kände på oss att det inte skulle bli bra.
Ändå kom det som en överraskning.
Jag kunde inte ha förberett mig på det.
Jag var som en hund. Jag trodde att jag var fri.
Men så blir man stoppad av ett koppel.
Vi flyttade till Finland och hela mitt liv förändrades.
Jag hade inte samma trygghet som på hemorten.
Jag hade inga vänner och föräldrarna hade egna problem.
Jag fick inte uppleva att jag dög som jag var.
Jag var tvungen att prestrera för att få erkännande.
Man sökte kärlek och trygghet.
Det har varit de främsta faktorerna.
Med Guds hjälp tänkte jag att jag skulle hitta en sån man.
För Gud är inget omöjligt.
Jag hittar den rätte.
Jag och Rita träffades i Helsingfors.
Året var -93.
Vi var båda allvarliga av oss.
Vi tog vår tro på allvar.
Det gjorde att vi kände samhörighet.
Våra känslor blev djupare.
Vi gifte oss i augusti -94.
Under kommande två år fick vi två barn.
Problemet var väl att jag inte kunde förmedla -
det jag längtade efter i ett äktenskap.
Vi bara kastade oss in i det.
Man hade en sinnebild av att man ska ha barn...
...nästan direkt.
Ingen hade berättat för en -
vad det skulle betyda. Vi kände inte ens varandra.
Vi försökte bara klara oss.
Både jag och Rita hade egna förväntningar.
Det krockade totalt.
Jag jobbade treskift när barnen var små.
Det är fortfarande ett vanligt familjeliv.
När nåt fattades så började vi bygga hus.
När huset stod klart så ville Rita -
hemskt gärna starta eget.
Rita är frisör till yrket så hon startade en salong.
När hon började jobba där så var vi fast i ekorrhjulet.
Det var jobb, jobb och jobb.
Vi hade inte längre tid för varandra.
Vi visste inte ens hur man skulle göra.
Jag var inte nöjd. Jag saknade kärlek.
Jag längtade bara efter att bli uppmärksammad.
Jag ville att han skulle bry sig.
Han blev ju kär i mig. Älskade han inte mig längre?
Hans uppmärksamhet riktades mot allt annat.
I vårt fall kunde man känna på sig det.
Det kändes bara som att allt hade gått snett.
Det fanns inga resurser och ingen hjälp att få.
Jag minns hur jag bad till Gud -
att Han skulle förändra nåt. Jag kunde inte göra nåt själv.
Vi hade båda med oss tankesätt hemifrån.
Jag var en snäll men konflikträdd man.
Jag vill få bekräftelse.
Jag hade alltid känt att jag var svag som person.
Jag kände hela tiden att det är jag som ger efter.
Jag var rädd att visa det för Rita.
Men efter åtta års familjeliv -
så tänkte jag att det inte kan bli annorlunda.
Jag hade fått nog.
Ingen ska trycka ner mig.
Jag lyssnade på en låt som hette "Learning to fly".
Jag tänkte att jag måste hitta en ny lösning.
Jag var ju under 30 år så jag hade livet framför mig.
Jag letade efter möjligheter och fick ett erbjudande.
Jag åkte till Ryssland genom ett projekt i jobbet.
Det var min möjlighet att starta ett nytt liv.
Jag fick nya vänner som gav mig bekräftelse.
De respekterade mig.
De lyssnade på mig och jag kände mig viktig.
Min självkänsla blev starkare.
Jag började känna mig som en riktig man.
Jag kan säga rakt ut att själafienden prövade mig.
Han gillrade fällor.
Jag träffade kvinnor som kunde ge mig det jag saknade.
Det var som om vi hade blivit sönderrivna.
Den konstanta smärtan var hemsk.
Jag har inga ord.
Jag kände smärta som aldrig försvann.
Det var som att förlora en väldigt nära vän.
Det är nästan som döden.
Afa lämnade mig.
Jag har aldrig gett upp.
Jag vill inte se dåliga slut.
Jag ville kämpa. Det var svårt för barnen -
att acceptera att pappa bara har åkt.
Döden är också svår att acceptera -
men att bli lämnad... Barnen fogar sig.
Jag fogade mig också som barn.
Men man får ärr för livet som man inte har förtjänat.
I tre år orkade jag tro på det.
Sen kom sanningen fram att jag inte levde ett nytt liv.
Man tampas med samma problem.
Och väldigt hårt uttryckt -
så kan man inte bygga lycka på nån annas olycka.
Jag hade tre barn hemma som saknade sin pappa.
Gud välsignar inte sånt.
Andra människors olycka är inte grunden för ett liv.
Särskilt eftersom barnen är totalt oskyldiga.
De fick aldrig välja.
Jag kom in i en fas -
där jag var som en hund. Jag trodde att jag var fri.
Men det tog tvärstopp när kopplet rätades ut.
Då fick jag...
en slags bekräftelse.
"Den som kämpar ända till slutet -
kommer även att vinna."
Jag fick en sådan uppfattning.
Självklart behövde jag många vänner.
Man orkar inte kämpa på egen hand.
Mitt i allt det här -
var Gud den ende som verkligen förstod mig.
Han kände till mina förluster och mina skuldkänslor.
Sen förstod jag att jag hade fel.
Det var en kamp.
Hur skulle man nu hitta tillbaka igen?
Skulle Rita ta tillbaka mig? Hur mycket hade jag förstört?
Barnen är alltid sköra.
Jag var tvungen att tro på Gud en sista gång.
Det är alltid svårt att ödmjuka sig.
Jag fick be om förlåtelse och fråga om vi kunde återförenas.
Man borde förlåta personen när man vill ha dem tillbaka.
Jag hade redan bestämt mig långt innan han ens frågade.
Men sen fick jag höra så mycket lögner på köpet.
Jag fick veta att han hade ljugit för mig hela tiden.
Jag själv hade varit öppen -
så det var omöjligt för mig att komma över.
Hur skulle jag veta om han talade sanning nu?
Hur långt skulle det räcka om jag förlät honom?
Det var svårast.
Men jag hade ett mål om han skulle komma tillbaka.
Jag ville förlåta honom.
Det skedde inte direkt men jag hade hanterat det.
Jag kan inte förklara varför jag ville förlåta.
Jag ville bara att allt skulle få ett lyckligt slut.
Jag hade ödmjukat mig men jag var dum nog -
att börja kräva saker.
Jag ville bli del av familjen igen -
på mina egna villkor.
Vi återförenades och klarade oss ett år.
Jag var inte helt uppriktig.
Jag hade fortfarande ihop det med en annan kvinna ett tag.
Jag lyckades inte överge allt på en gång.
Det ledde till en ny kris.
Vi stod i en återvändsgränd.
Som tur var fick Rita höra om äktenskapsrådgivare.
Hon blev tipsad om Paula och Heikki Ransi.
Vi ringde upp dem och berättade hur det låg till.
Paula sa att det finns hopp trots att det är svårt.
Vi träffade dem och samtalade.
De såg vårt behov av att komma till ett läger.
Ett äktenskapsläger.
På lägret fick vi grundläggande verktyg.
Vi hade inte haft det tidigare. Vi nådde inte fram.
På lägret fick vi lära oss att se varandra.
Vi fick exempel på lägret.
Vi fick höra hur samspelet ska fungera.
Det var helt nytt.
Man kunde förklara saker utan att bråka.
Den andra parten menar inte alltid nåt ont.
Vi hade lyckats tolka varandras signaler så fel.
Det gav upphov till väldigt många bråk.
När vi fick en modell...
Man kan fråga om man börjar bli irriterad.
Man kan be personen förtydliga vad den menar.
Det lustiga blir då -
att han menade nåt annat än jag hörde.
Det är märkligt hur det kan bli så.
Jag hade hela tiden sett Rita -
som en person som ville tvinga mig att göra saker.
Helt plötsligt förstod jag att hon förstår mig.
Hon har det jag behöver.
Vi fick mycket gott med oss.
Framför allt fick vi lära oss hur vi samtalar med varandra.
Vi fick inse vad vi hade med oss i bagaget.
Jag insåg varför Rita reagerade som hon gjorde.
Samtidigt insåg jag vad mina reaktioner berodde på.
Jag kunde förlåta mig själv.
Jag fick även inse att jag inte alltid var snäll.
Om man är ärlig så är jag ganska självisk.
Jag är bekväm av mig.
Man hör bara andra säga hur trevlig och snäll man är.
Det var väldigt nyttigt.
Vi insåg att vi är ett och att känslorna finns där.
Vi älskar våra barn och vi älskar varandra.
Plöstligt möts man på det känslomässiga planet.
När jag fick känna att Rita accepterade mig -
så var det som en bomb.
Jag har en hel familj där barnen har sin pappa.
Nu är de stora.
Det är underbart när de kommer till sin pappa.
Jag behöver inte tänka att det är en vän -
som de ska kalla pappa.
Det var värt det.
Vi ber tillsammans regelbundet.
Vi bad tillsammans när vi började träffas.
När det visade sig att du var förälskad i mig -
så började vi med att be.
Det är väldigt viktigt.
Om man står inför viktiga beslut är det viktigt att be innan.
Många problem är omöjliga för oss att lösa.
Men Gud är vår vän som vi kan bära fram allt till.
Översättning: Heaven TV7 Sverige