Me ei kohtunud üksteisega. Põhjuseks oli see,
et me olime eemal üksteisest. Tunnetasime, et midagi halba
on tulekul. Aga midagi nii halba ma ei osanud oodata.
Keegi, kes abiellub, ei oska seda oodata.
Tundsin, et olen nagu koer, kes on keti otsas.
Alguses tunnetasin vabadust ja siis tundsin, kuidas kett peatas mind.
PAARISUHE?
Kui me kolisime Soome, kogu mu elu muutus.
Tundsin, et mind eemaldatakse oma kodukohast.
Sõpru ei olnud, vanematel olid oma probleemid.
Ma ei kogenud, et olen hea sellisena nagu olen.
Pidin sooritama, et leida heakskiitu.
Otsisin armastust ja turvatunnet.
Need olid kõige peamised.
Muidugi uskusin, et kui Jumal lubab, siis ma leian selle õige mehe,
sest Jumalale miski ei ole võimatu.
Kohtusime Ritaga Helsingis 1993.
Olime mõlemad noored ja kristlased, seega võtsime elu tõsiselt.
Leidsime ühiseid asju. See osadus süvenes
ja abiellume 1994 augustis.
Aasta peale seda sündis meie esimene laps.
Läks veel aasta aega ja sündis teine laps.
Ma ei osanud isegi endale teadvustada,
mida ootasin abielult.
Hakkasin lihtsalt elama.
Olin saanud kusagilt mudeli, et lapsed on osa perekonnast.
Keegi ei rääkinud ja seepärast ma ei teadnud,
mismoodi reaalsus hakkab välja nägema.
Me ei tundnudki üksteist veel. Igapäevaelu oli ellujäämisvõitlus.
Rital olid teatud ootused ja minu olid enda ootused.
Need ei läinud kokku.
Mul oli töö kolmes vahetuses ja meil oli kaks väikest last.
Täiesti normaalne elu.
Aga tekkis tunne, et midagi on puudu, seega hakkasime maja ehitama.
Kui ehitasime maja valmis, Rita tahtis väga alustada oma äriga.
Ta on ameti poolest juuksur ja avasime oma juuksuriäri.
Tema tegeles sellega.
Elu oli kiire tempoga.
Töötasime väga palju.
Tulime koju ja saime kokku, aga me ei osanud üksteise
eest hoolitseda.
Ma ei olnud millegagi rahul. Otsisin ilmselt armastust.
Tahtsin, et mind pannakse tähele ja hoolitakse.
"Sa ju armusid minusse, kas sa enam ei armasta mind?
Sa ei pane mind üldse tähele."
Hakkasime tajuma, et kõik on väga valesti.
Me ei leidnud abi.
Mäletan, kuidas ütlesin oma südames siiralt Jumalale:
"Palun muuda midagi, ma ei suuda ise muuta.
Püüan, aga kõik läheb valesti."
Olime oma kodudes õppinud erinevalt käituma.
Mina olin viisakas mees, kes kartis konflikte ja
tahtis osta heakskiitu oma tegudega.
Tundsin, et mind kasutatakse ära ja ma annan kogu aeg järele.
Rita jällegi tundis, et ei tunne mind. Kartsin ennast talle näidata.
Kui olime 8 aastat elanud sellist perekonnaelu,
otsustasin, et mulle aitab ja midagi ei muutu kunagi.
Tundsin, et mind ei saa enam alla suruda ja vabastan ennast.
Kuulasin tööl olles lugu: "Learning to fly".
Hakkasin mõtlema, et pean otsima uue eluviisi.
Olin veel alla 30-aastane ja mõtlesin, et elu on veel ees.
Hakkasin otsima võimalusi.
Selline võimalus tuli, läksin projektiga seoses Venemaale.
See oli võimalus alustada uut elu. Sain palju uusi sõpru ja heakskiitu.
Nad osutasid mulle austust ja kuulasid mu arvamusi.
Tundsin ennast olulisena.
Enesehinnang kasvas ja tundsin ennast mehena.
Võin otse öelda, et hakkasin otsima saaki.
Ja sain kätte naisi, kes suutsid pakkuda mulle seda,
mida oleksin oodanud Ritalt.
See oli nagu üks liha oleks rebitud pooleks.
Lõputu valu. See oli kohutav.
Ma ei leia sõnu.
See oli suur ahastus, mis ei lõppenud ära.
Tundsin, nagu oleksin kaotanud kellegi enda lähedase.
Võrdleksin seda isegi surmaga. Afa läks lõplikult ära.
Minu iseloom on selline, et ma ei anna kunagi alla.
Miski ei tohi halvasti lõppeda.
Tahtsin võidelda.
Lastel on raske aktsepteerida, et isa või ema läheb ära.
Surma on ka raske aktsepteerida,
hülgamist veelgi enam.
Laps mugandub olukorraga.
Aga see jätab ellu armid.
Nad ei vääri seda.
Kolm aasta uskusin seda. Siis tuli tõde välja,
et uut elu ei olnud võimalik alustada.
Samad probleemid kordusid igas uues suhtes.
Luudele ei saa ehitada õnne. Mul oli kolm last kodus,
kes igatsesid isa.
Jumal ei õnnista seda, kui kellegi teise õnnetuse peale
ehitatakse uut elu ja õnne.
Eriti kuna lapsed ei ole milleski süüdi.
Neile ei antud võimalust valida.
Kui need asjad tulid ilmsiks, tundsin end ketikoerana.
Arvasin, et olen vaba, aga siis kett peatas mind.
Sain aru, et kõik pole nii, nagu arvasin.
Sain kinnituse sellest,
et see, kes võitleb ja säilitab usu lõpuni välja, võidab.
Tahtsin seista selle peal.
Mul oli muidugi ka palju sõpru ja toetajaid.
Üksi ma ei võidelnud.
Jumal oli ainus, kes mõistis mind täielikult.
Ta mõistis mind, kui tundsin end süüdlasena.
Kui mõistsin, et mul pole õigus, hakkasin Jumalaga võitlema.
Kuidas suudan peale kõiki neid pettumusi leida uuesti armastuse?
Kas Rita on nõus mind tagasi võtma?
Olin nii palju lõhkunud laste südameid.
Otsustasin usaldada Jumalat veel viimast korda.
Alandumine on alati raske.
Pidin alistuma ja vabandama Rita ees ning paluma,
kas me võiksime veel koos edasi minna.
Andeks peab andma siis, kui tahad teist inimest tagasi.
Tegin otsuse andestada palju varem.
Aga valed, mis tulid pealekauba...
Sain teada, et ta oli alati valetanud mulle.
Olen ise avatud ja see oli minu jaoks ületamatu raskus.
Kust ma tean, millal ta räägib tõtt?
Kui kaugele ma suudan andestada. See oli kõige raskem.
Aga mul oli eesmärk: ta tuleb, kui ma andestan.
Ma pidin andestama.
See ei juhtunud ühe hetkega. Mul oli aega seda käsitleda.
Ma ei oska lahti rääkida, miks otsustasin andestada.
Tahtsin, et kõik lõppeks hästi.
Olin end alandanud aga olin ikka liiga rumal ja
hakkasin seadma nõudeid.
Lubasin tulla perekonda tagasi oma nõuete kohaselt.
Kolisime kokku ja proovisime. Läks aasta aega mööda ja
ma polnud ikka täiesti aus.
Ühe naisega ma ei suutnud kohe suhet katkestada.
Ikka veel oli palju halbu asju.
Ma ei suutnud kohe kõigest loobuda.
Kõik viis selleni, et meil tekkis järgmine suur kriis.
Sellest polnud väljapääsu.
Õnneks Rita kuulis ühest abielunõustamisest.
Sain teada Namika abielutööst ja helistasin otse Heikki Ranssile.
Rääkisin, milline olukord on. Ta ütles, et see on tõesti
raske olukord, aga lootust on.
Nad võtsid meid vastu ja me vestlesime.
Nad ütlesid, et meil on vaja minna abielulaagrisse.
Laagri jooksul õppisime põhiliste tööriistade kohta,
millest me varem ei teadnud.
Olime rääkinud üksteisest mööda. Seal õppisime üksteist mõistma.
Saime näiteid selle kohta, kuidas õige kommunikatsioon töötab.
See oli täiesti lummav. Avastasime, et asju võib
lahendada ka ilma tülideta.
Teine inimene ei pruugi tahta sulle halba ega taha
su unistusi ära rikkuda.
Me tõlgendasime oma abielus teineteist täiesti valesti.
Vale tõlgendamine oli see, millest sai alguse tüli.
Saime teada, et kui mingi asi hakkab ärritama,
valesti tõlgendamise asemel võib küsida teise inimese käest,
kas oled temast õigesti aru saanud.
Ja siis tuleb välja, et ta mõtles midagi täiesti vastupidist.
Mulle tundus, et Rita kogu aeg surub mind ja saab valesti aru.
Siis järsku avastasin, et ta mõistab mind.
Ta pakkuski mulle seda, mida otsisin.
Saime palju häid asju laagrist.
Kõige tähtsam oli see, et õppisime suhtlema.
Õppisime arvestama oma kodudest kaasa võetud mudelitega.
Suutsin mõista, miks Rita reageerib teatud viisil.
Sain aru ka sellest, miks ise reageerisin teatud viisil.
Sain andestada iseendale. Samas riietasin end lahti
valedest arusaamadest. Ma ei olegi nii tubli mees.
Ausalt öeldes olen päris isekas ja oma kasu otsiv mehemürakas.
Teised hakkasid seda mulle rääkima ja hakkasin ise ka uskuma.
Saime aru, et oleme ikkagi üks ja meil on sama tunded, eesmärk.
Me armastame oma lapsi ja üksteist.
Me peame lihtsalt õppima üksteist kuulama.
Siis tekib ka hoopis teistsugune osadus tunnete tasemel.
Kui tundsin lõpuks, et Rita aktsepteerib mind,
see oli suur asi.
Mul on terve perekond, mu lastel on oma isa.
Nad on juba suured aga on imeline vaadata,
kuidas nad tulevad isa juurde ja räägivad juttu.
Tean, et see on nende oma isa, mitte keegi, keda nad lihtsalt
hüüavad isaks.
Siis tean, et kõik tasus ära.
Meil on regulaarselt ühine palveaeg.
Hakkasime käima palvetades. Kui rääkisid mulle tüdrukust,
kellesse oled armunud ja mõtlesid sellega mind,
esimene asi, mida tegime, oli palvetamine.
See oli väga tähtis.
Tähtsaid asju ei tohi alustada palvetamata.
Elus on palju asju, mida ei ole võimalik lahendada.
Koos nende toomine Jumala ette on väga kokkuliitev.
Tõlge: Sanna Pitko