Jag hade en lista på egenskaper jag önskade hos min blivande make.
Jag hade höga kriterier, alla sa att Hanna, du får aldrig en sådan man.
PARFÖRHÅLLANDE
Jag hade dåligt självförtroende. Jag trodde jag var dum, delvis beroende -
på min skolframgång och delvis på grund av kompisarnas kommentarer.
Jag hade ingen definierad identitet, vilket bromsade mig.
Jag vågade aldrig börja sällskapa med någon. När jag träffade Hanna -
blev det mitt första egentliga parförhållande.
Jag kunde inte tänka mig att prova på parförhållanden. Alla kriterier -
måste uppfyllas så att personen verkligen skulle kunna bli min make.
Kompisarna erbjöd olika kandidater och de sa att kan du inte -
ta någon av dessa? Jag sa att det kan jag inte. Det måste vara betydelsefullt.
Jag var 23 när jag träffade Pekka.
Min dröm hade redan dött, jag tyckte jag redan var så gammal -
och hade inte sällskapat på allvar. Jag trodde jag måste förbli singel.
Jag accepterade det och tyckte som 23-åring att jag var väldigt gammal.
Egentligen var jag ju väldigt ung när vi träffades och började bygga vårt liv.
På bröllopet sade ungdomsvännerna att jag nog fick den man jag sökte.
Jag hade inga specifika förväntningar inför äktenskapet.
Jag ansåg det vara en naturlig del av att växa till.
Jag hade heller inga rädslor från barndomen vad gällde äktenskapet.
Nu efteråt ser jag hur mycket mer ansvar man fick, med barn och så.
Hanna och jag hade känt varandra ett par år när vi gifte oss.
Ett år, en månad och en dag efter bröllopet föddes vårt första barn.
Det är tungt för en ung studerandes sinne med ekonomin -
och andra ansvarsfrågor. Plötsligt är du i en annan värld där du måste -
klara dig själv. Min pappa hade redan dött, han dog när jag var 17.
Jag hade redan lärt mig ta ansvar för mina yngre syskon.
Det som jag mer skulle ha önskat var stöd från min pappa.
Jag har ännu den tanken att om han levde skulle jag fråga honom -
hur han skulle göra i den här situationen.
Svårt att säga vad jag förväntade mig av äktenskapet. Familjen var viktig.
Jag har alltid tänkt att en familj ska ha barn. Jag har modersinstinkter.
Jag ville absolut bli mamma. Jag ville ha kamratskap med diskussion.
Jämlikhet. Det som attraherade mig i Pekka var att han var en av få män -
i mitt liv som inte backade för mig. Man brukade säga åt mig att -
du får inte vara så där stark, du skrämmer bort alla män.
I Pekkas släkt finns många starka kvinnor så han fixade mig lätt.
Han var inte blyg och det tilltalade mig allra mest hos Pekka.
I början av förhållandet pratade Hanna mer än jag.
Man kan tänka att hon ur en mans perspektiv pratade strunt.
Eller som att hon pratade för mycket om samma saker. Så kändes det.
Men det var viktiga saker för henne. Jag är ansvarig att lyssna.
Hon vill också i sin tur höra om det som är viktigt för mig.
Jag kanske var bra på att lyssna, till en viss gräns -
men när Hanna upprepade saker hon redan talat om -
som var viktiga för henne, blev liksom måttet rågat.
Jag ville inte höra det igen, hade vi inte redan behandlat saken?
Vi har ju redan bett om förlåtelse, det hände ju 10 år sedan.
Efter en viss gräns tål man liksom inte mer.
På samma sätt är det när man själv inte kan uttala saker utan allt mer -
låser in sig i sig själv och låter bli att säga positiva saker om den andra -
och talar inte om sina egna känslor vilket skulle vara viktigt för makan.
Också jag önskade höra och bad Hanna berätta vad gör henne glad.
På basen av det kunde jag köpa rätt blommor eller rätt gåva.
Det är ganska lite jag kan berätta om mig själv, vad är en bra gåva till mig.
Nu vet Hanna att jag har en favorit bland tecknade serier som man -
alltid kan köpa till mig. Det är alltid en bra present. Men också annat.
Man måste gräva fram det i en själv så man vet vad man själv gillar -
och så ska man kommunicera det till den andra.
Jag upplevde att jag inte blev hörd -
i de svåra sakerna i vårt förhållande. När jag kände mig sårad eller -
missförstådd. Jag försökte säga att jag blev sårad -
men Pekka hade i början svårt att ta emot det och erkänna misstaget och -
gå vidare. Det har vi varit tvungna att finslipa.
Båda två. Jag har också svårt att erkänna att jag gjort bort mig.
Jag vill hellre bortförklara saken och slå fast att jag är en god människa.
Hellre än att höra och erkänna att jag sårat en annan -
och fundera hur vi ska gå vidare.
Det har vi fått diskutera och det har skett många missförstånd.
Vi har fått lägga tid på det.
Det är ganska naturligt att ge negativ respons.
Åtminstone för mig. Vad gäller positiv respons måste man -
för det första lära sig se det goda hos den andra och sedan säga det.
Så att den andra säkert förstår det.
Det är lättare för mig att ge respons åt en främling, arbetskamrat -
eller en halvbekant. Det är ganska enkelt.
Ju närmare man står varandra, desto svårare blir det. Man borde på något -
sätt få det att vara mer betydelsefullt.
Det borde vara mer specifikt och mer kultiverat.
Det är en utmaning. Varför ska jag i vardagliga situationer -
där allt ändå måste göras, vi måste i varje fall duka bordet -
ta på oss ytterkläder innan vi går ut, varför ska jag kommentera det?
Samma sak med omtänksamhet, ska jag bära hem blommor ibland -
eller köpa en present? Man måste förmå sig själv att göra det.
Det faller sig inte naturligt. Ändå är en bukett med blommor -
något som makan alldeles säkert behöver.
Genom att prata har vi funnit "paket" i varandra -
"kärlekspaket" som jag kan använda för att ge henne uppmärksamhet.
Det hjälper när den andra tydligt berättar om de egna behoven.
Vi brukade båda göra mycket för andra, men själva lämnade vi i -
bakgrunden. Utmaningen för mig har varit att lära mig lyssna på Pekka -
och hans behov, så han får bli sedd i förhållandet.
Pekka har fått lära sig lyssna till mina behov och ta dem på allvar.
Jag föddes i början på 1970-talet till en by på landet -
Simpele. Min far var kyrkoherde. På den tiden var det -
kyrkoherden, fabrikschefen och kommundirektören som var viktigast.
Det uppmärksammades när prästens son var i antågande.
Vi var sex syskon.
Jag var näst äldst. Jag blev inte retad mycket för jag kunde stå på mig.
Men det fanns en stämpel på mig då jag var son till en offentlig person.
Det stämplade barndomen och styrde i vilka kretsar jag skulle röra mig.
Kanske det gav ett visst beskydd, men det tvingade mig tänka över -
vem jag är.
Mina föräldrar grälade aldrig öppet.
Några enstaka gånger av munhugg kommer jag ihåg.
De löste sakerna på tu man hand om de hade konflikter.
Vi fick aldrig rak feedback -
om något vi gjort bra. Vi fick mer av typisk negativ feedback -
när jag och pappa var lite för lika så det ledde till schismer.
När allt inte gick som han ville.
Från barndomen är det nog mest det som gäller kommunikationen som -
har inverkat på vårt parförhållande. Ett visst behov av att ha rätt -
och svårigheten i att uttala de positiva sakerna.
Det har stämplat mig i parförhållandet.
I min familj fanns pappa, mamma och tre systrar.
Jag är äldst. Det som utmärkte oss var att vi var den första generationen -
båda mina föräldrar var först med att flytta från landet till stan.
Livet började byggas i en helt ny omgivning.
Det är en av de saker som utmärkte oss.
En annan sak är att kristendomen var viktig. Båda föräldrarna kom till tro -
på sitt håll och sedan byggde de upp familjens sätt att leva ett kristet liv.
Vi pratade mycket i min familj.
Vi diskuterade värderingar och såg på livet ur olika synvinklar.
Vi pratade politik redan tidigt, våra föräldrar var intresserade av det.
Vi pratade artiklar och att påverka i samhället, båda var reportrar.
En stark diskussionskultur präglade vårt familjeliv.
Vi arbetade också mycket. Även det har präglat -
familjen, mycket gjordes för andras väl. Äktenskapsarbete, Bibelcirklar -
församlingsarbete och förstås yrkeslivets arbete.
Det som nu återspeglas av detta i mitt äktenskap -
är behovet att bli sedd i större grad än vad jag blev som barn.
Jag har alltid haft långt hår, vilket många anser antyder jag är feminin.
Jag har inte upplevt det själv, men kanske har vi haft sådana roller.
Hanna var pojkaktig som yngre och blev kvinna i vårt förhållande.
På ett sätt som förändrat hennes tidigare kvinnlighet.
För mig har manligheten utvecklats -
under förhållandet. Jag har inte tänkt mig som feminin, men mildhet och -
faderlig kärlek, sådant har jag behövt utvecklas i.
Det anser jag, och jag tycker jag har utvecklats mycket.
Jag ser det i barnuppfostran och hur jag beaktar min hustru.
Det är manlighet, att kunna -
se sig själv genom den andras ögon och ändra sitt beteende -
på basen av det.
Så kan det bli bättre både för makan och barnen.
En sak som jag behövt bearbeta i förhållandet -
med Pekka är att växa i kvinnlighet. Jag var lik Pippi som liten -
klättrade i träd, pojkaktig. Min kvinnoidentitet var väldigt neutral.
Min identitet som kvinna har stärkts i äktenskapet.
Jag vet hurudan jag är och vågar visa min kvinnlighet.
Roten fanns i barndomen på 1970- talet när allt skulle vara könsneutralt.
Samtidigt utvecklas man i livet och jag har hittat mina kvinnliga styrkor.
Det är ett område jag varit tvungen att fundera på själv och i förhållandet.
Jag gjorde saker med händerna, mekade med mopeder och dylikt -
vilket ännu är viktigt för mig, att fixa hemmet och så. Ändå hade jag svagt -
självförtroende då jag inte hade sådan framgång i skolan som jag önskade.
Jag började tro att jag är dum. Men det har korrigerats -
mycket genom parförhållandet. Förhållandet har speglat vem jag är.
Den största, positiva förändringen i kommunikationen är -
att vi har det trevligt när vi lyssnar och pratar.
Det är styrkan i vårt förhållande. Vi pratar mycket dagligen.
Dessutom reserverar vi tid för att fara bort hemifrån -
och diskutera det vi inte hinner prata om i vardagen.
Mest har det handlat om att bli sedd och att utveckla sin egen identitet.
Jag känner mig själv bättre för att vi pratat så mycket. Pekka har berättat -
om mina styrkor och svagheter.
Jag kan acceptera vad han säger och också ta emot kritik bättre.
Då kan jag utvecklas på de punkterna.
Jag har varit tvungen att koncentrera mig på att lära mig lyssna.
Guldkornen är när Pekka börjar berätta något som är viktigt för -
honom och jag kan behärska mig och ge honom utrymme att berätta.
De stunderna har blivit varma minnen.
När Pekka är entusiastisk, skrattar och ler och situationen är sprittande.
Jag vill nästan frysa de situationerna för de är så fina.
Vi har fler sådana stunder nu än i början av förhållandet.
Vi har alltid ansett det viktigt att ta tid för varandra och förhållandet.
Speciellt när barnen var små och vi var unga. Vi tog tid på kvällen.
Vi vakade sent för att ha tid för varandra.
Utmaningen var att vi fick vårt andra barn ganska snabbt och vi var -
båda studerande. Med studier och två barn var det ekonomiskt knapert.
Ekonomin kämpade vi med i flera år.
Det satte press på förhållandet att ständigt grubbla över pengar.
Vi grälade inte om det. Vi hade en klar fördelning -
där Pekka hade huvudansvaret för att betala räkningar medan jag -
använde pengar. Det krävdes pusslande förstås. Men att det fanns -
så lite pengar skapade press. Vi försökte ju möta barnens behov.
Å andra sidan har det varit lärorikt för Gud påminde oss upprepade gånger -
att han tar hand om oss. Det upplevde vi också, han tog hand om oss.
Men en prövning för parförhållandet var det nog.
Vi har varit gifta i 16 år. Studietiden var ett skede.
Följande skede blev arbetslivet och vi satsade båda kraftigt på det.
Förhållandet blev i bakgrunden. Vi fick vårt tredje barn -
när vi både gjorde karriär och riktade oss bort från hemmet.
Det var också ett ganska utmanande skede.
Jag kände att jag blev ensam med barnen då vi båda var inriktade på -
karriären. Det var en tid då våra behov inte blev mötta så bra -
i förhållandet. Nu vet vi vad det betyder att jobba alldeles för mycket.
Vi levde på jobbets villkor, men nu drar vi hemåt.
Vi har försökt balansera det. Vi jobbar en viss tid -
och så får familjen sin tid. Men det tog år att lära sig.
Det var ingen lätt sak att smälta.
Under hela vårt förhållande har Hanna varit -
min bästa vän. Vi har gjort saker tillsammans.
Det har varit allra viktigast för mig.
Någon annan sådan vän har jag aldrig träffat.
Utöver hennes vackra utseende -
blev jag förtjust i hur lätt det är för oss att umgås.
Vi kunde från början arbeta och göra allt tillsammans.
Att göra saker tillsammans har varit sältan i vårt förhållande.
Det finns ingen jag bättre kan samarbeta med, ingen jag förstår -
lika bra. Vi har nyligen flyttat och renoverat.
Det har varit bara roligt. Roligt att flytta soffor mitt i natten och så.
Fast det ibland är tungt och man blir trött så är det roligt.
Vi har tillsammans arbetat i församlingen, med musik, haft hand -
om barnläger och lett saker tillsammans.
Vårt samarbete är sömlöst.
Svårast anser jag är kommunikationen.
Ibland är det svårt att uppfatta vad den andra försöker förmedla.
Också vad gäller att visa uppmärksamhet.
Hur förmedlar du till den andra att "jag älskar dig"?
Med gester, beteende, tjänster eller ord. Det är knepigt.
Det behöver rotas djupt så att båda kan -
vila i den vissheten.
Jag tycker Hanna haft svårt att ta emot det, men -
jag har kanske inte kommunicerat tillräckligt bra.
Vårt förhållande präglas av att jag inte kan låta bli att behandla svåra saker.
Vi behandlar alltid saker som gnager eller blivit ofullständigt behandlade.
Både ur det förgångna, inom förhållandet eller gällande barnen.
Vi pratar nog daligen om sådant.
Jag försöker behandla saker medan de är "färska" för då är de lättare -
att lösa. Jag strävar till att kontakten mellan oss aldrig bryts.
Gräl bryter kontakten och det är så ledsamt, jag vill snabbt vidare.
Ju snabbare vi behandlar saken, desto längre innan vi grälar igen.
Jag vill undvika gräl. - Vi ber tillsammans, ganska ofta kring -
teman som kommit upp under dagen. Vänner kan meddela att de har nöd -
så ber vi för det. Självklart ber vi även för saker i vårt eget liv -
eller för barnen och familjen. Det har haft en sådan inverkan -
på vårt förhållande, att när vi inför Gud delar saker, lär vi också känna -
varandra bättre. Bön är blottläggande kommunikation.
Vi har gemensam värdegrund. Det andliga kommer före allt annat.
Det är en vacker bild för hur förhållandet med Gud kommer först.
Vi sträcker oss båda först mot Gud och sedan mot varandra.
Jag som kvinna har behövt träna på att lägga Gud först.
Före familjen.
Att nå våra drömmar har varit viktigt i vårt förhållande.
Vi har aktivt eftersträvat och nått många av våra drömmar.
Det har vi glatt oss åt. Vi har nått sådant som vi aldrig hade trott var -
möjligt när vi gifte oss, studerade och fick barn.
Sådant vi aldrig trodde blev verklighet.
PARET PEKKA MATIKAINEN & HANNA RANSSI-MATIKAINEN
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle