Hemifrån fick jag en auktoritär modell -
där mannen beslutar vad ska göras.
Jag brukar säga att jag haft 40 år och Eeva 10 år av lyckligt äktenskap.
Jag ville ha en kamrat och vän och det fann jag i Raimo.
Jag hade inga stora, berusande känslor men var balanserat lycklig.
PARFÖRHÅLLANDE
I de kristna cirklar jag befann mig i undervisade man inte medvetet om -
att man borde ingå äktenskap eller så.
Det viktigaste var frågan om Jesus återvänder, kommer du till himlen?
Det var kortsiktigt. Ett bra hem, men -
jag fick inget mål i livet. Först som 20-åring kom jag att tänka på -
att ett parförhållande skulle vara möjligt.
Jag skulle inte alls finnas till. Min mamma flyttade i ett skede till Kemi.
Där blev hon våldtagen och så blev jag till.
Ni förstår att jag i den situationen inte var direkt önskad.
Inte alls önskad. Min mamma tog ändå väl hand om mig, gav inte bort -
mig och ville själv fostra mig. I närheten fanns en man som -
förälskade sig i min mamma och säkert i mig också som var liten baby.
Han beslöt gifta sig med min mamma och ge mig sitt efternamn.
Så jag fick hans namn och visste först som vuxen att han inte var min pappa.
Jag tog tjänstledigt från armén och reste till England.
Jag träffade Eeva och vi satt och pratade i timmar.
Vi pratade konst, poesi, teologi -
och allt annat och hade väldigt roligt. Jag hade ingen press då jag inte -
tänkt gifta mig. Ett halvt år efter att jag återvänt till Finland -
kom bilden av Eeva i mina tankar. Jag skrev att jag kommer dit igen -
för att fortsätta mina studier i engelska.
Vi var först i London, sedan i Exeter och jag bad ut Eeva -
på dejt och sade då att -
jag är en sådan typ som inte gör något i onödan.
Det bildades en vänskap mellan oss. Jag tänkte på Raimo som en vän.
Några andra tankar fanns inte hos någon av oss.
Jag började planera mitt liv som jag ville ha det.
Jag beaktade varken Raimo eller någon annan då jag inte visste -
vad han tänkte. Jag planerade att resa till Australien och skaffade pappren.
Så krävdes det två engelska referenser då jag ansökte därifrån.
Den ena dog precis när jag skulle hämta rekommendationsbrevet.
Raimo skrev i ett skede att han skulle komma tillbaka till Exeter där jag var.
Jag tänkte egentligen bara att det är trevligt att han kommer.
En bekant. Men snart märkte jag att han hade mer i tankarna.
Han hade kommit med allvar i tankarna. Och så bara -
talade vi igenom saker och ting och snart köpte vi förlovningsringar.
Så gifte vi oss snabbt så Raimo kunde få tillbaka skatterna för det året.
Det viktigaste för mig var att jag kände att det var Guds vilja.
Jag hade egentligen inga förväntningar.
Eeva har en väldigt ateistisk bakgrund och hon blev kristen på en gång.
Hon brukar säga att det är bättre att ha en gudlös bakgrund och hoppa -
över till tron och en annan värdegrund.
Man kan säga att Eeva var en bättre kristen än jag.
Det var inga större skillnader oss emellan, snarare så att Eeva -
när jag var i handelsbranschen och det ställdes en massa krav och jag -
ofta representerade, så iakttog Eeva om jag levde som en kristen eller inte.
Det var både bra och nödvändigt.
Jag kom från söndagsskolan en gång och sade, pappa -
berätta för mig om Gud, du också. Gud finns inte, sa pappa.
Då började jag famla mellan att tro eller inte tro.
Som tonåring beslöt jag slutligen att inte tro om inget konkret händer -
så jag kan vara säker på att Gud existerar.
Det beslutet gjorde jag tillsammans med mina två goda vänner.
Vi beslöt tillsammans att ingen av oss tror eller talar om det -
om vi inget upplever. Men det gick inte länge innan jag kom till tro.
Det var en väldig upplevelse. Jesus blev verklig för mig.
Far i himlen blev verklig för mig. Jag kunde inte låta bli att berätta om det.
Kommunikationen fungerade bra tyckte jag, men -
jag vet inte vad Eeva tyckte. Jag hade fått den modellen att maken -
gör alla beslut. Lyssnar och tar hand om hustrun men fattar besluten.
Eeva anpassade sig till det.
Till vardags hade Raimo bråttom. Han studerade -
jobbade övertid och reste runt världen. Ganska mycket var jag ensam.
Men jag har alltid trivts ensam också. Jag har trivts med mig själv.
Jag hittade alltid på något att göra. Så gladde jag mig åt de stunder -
när jag fick vara för mig själv.
Jag var tvungen att resa till Amerika och var där några månader.
Där tänkte jag tanken att vi kunde skaffa barn.
Eeva hade fått samma tanke. En skojig detalj var att jag i USA fick -
brev av Eeva att du ska inte vara orolig. Hon var i England och -
hade ännu 100 finska mark. Hon visste att hon som sjukskötare lätt -
får jobb, vilket hon också fick.
Jag har alltid tyckt om att umgås med barn och trivts med barn.
Jag tyckte det var härligt att jag hade en familj. När Raimo flög världen runt-
beslöt jag och Raimo att det inte räcker med två barn och mig som -
hemmamamma. Vi tog kontakt med myndigheterna och fick hem -
två små pojkar från ett barnhem.
De är väldigt viktiga för oss än i dag.
Jag jobbade för mycket och Eeva fick ensam uppfostra fyra barn.
I hög grad var hon ensam med de två första, senare hjälpte jag mera.
Det var så utmanande, de var ganska stora när de kom till oss.
De problemen fick mig att tänka på -
vad jag gjort fel och vad rätt. Jag konstaterade att det mesta gått fel.
Jag lät honom bestämma och led inte av det. Han var inte orimlig.
Men min personlighet är sådan att jag inte underkastar mig.
Jag har lärt mig kämpa och stå upp för mig själv.
Därför bromsade jag när saker och ting gick till överdrift.
Jag har alltid tyckt om barn och velat göra något med barn.
På så sätt var det en lycklig tid. Trött blev jag som alla andra som jobbar.
Senare när jag uppfostrat kullen på fyra barn -
började det kännas tungt.
Jag hade blivit äldre och visste inte alltid råd i alla situationer.
Jag blev deprimerad under de sista åren av det livsskedet.
Depressionen var djup och jag upplevde att jag inte hade någon -
att jag var ensam i världen. Men också under de stunderna kände jag -
att Gud inte lämnat mig. I mitt innersta mörker -
upplevde jag ett ljus i att Gud inte övergett mig.
Jag fattade liksom inte att det var en sjukdom. Där kom konflikten.
Men det löste sig när vi diskuterade och Eeva släpade med mig till en -
psykiater som efter en stunds gräl konstaterade att vi nog kan diskutera.
Det löste sig lyckligt. Vi har småningom återhämtat oss.
Jag var nog svår som vän just då när sinnet var så tungt.
Vi hade kommit ifrån varandra men inte helt.
Vår vänskap höll även då.
När alla barnen var utflugna och vi var ensamma -
såg de att vi inte hade det riktigt bra. De skickade oss på äktenskapskurs.
Vi for på äktenskapsläger till Heinola i Finland.
Där började saker klarna för mig.
Jag hade inte beaktat Eeva och hennes behov.
Jag trodde alltid att jag hade rätt prioriteringar - Gud först, så hustrun.
I verkligheten var det helt annorlunda. När jag insåg det började jag -
omprioritera. Jag tror Eeva varit måttligt nöjd de senaste tio åren.
I större grad nöjd.
Jag bidrar med öppen diskussion då jag är öppen.
Mer än Raimo.
En ännu djupare vänskap. Vår vänskap fortsätter ännu.
Vi bestämmer båda samtidigt.
Vi har kommit fram till att det är bäst att vi gemensamt beslutar om saker.
Om den ena fattar besluten slutar det med gräl.
Det är som när en gammal kollega, avdelningschef -
sade efter avdelningsmötet att han fick gruppen att fatta de beslut -
som han ville och de trodde att de själva fattat besluten.
Jag skojar lite. Församlingsarbetet är viktigt för oss.
På äktenskapslägret lärde vi oss hålla tal i par.
Folk har tyckt om det.
Vi har hållit 1-2 möten per månad i närliggande församlingar.
Vi har liksom satsat på det.
Det är väldigt roligt att förbereda ett sådant tal.
När vi kommer till en församling som inte tidigare upplevt sådant -
är de förvånade och tycker det är väldigt intressant.
Det bästa med Eeva är att hon stått ut med mig i 40 år.
Hon är en gåva från Gud.
När vi gifte oss sade en flicka att Gud alltid bara ger det bästa.
Det har visat sig vara sant. I Eeva fick jag det bästa jag kunde få.
Jag har fått en trygg och pålitlig make vid min sida.
Församlingsarbetet är viktigt för oss.
På äktenskapslägret har vi lärt oss hålla tal i par.
Människor har tyckt om det.
Vi har hållit 1-2 möten per månad i närliggande församlingar.
Vi har liksom satsat på det.
Det har varit väldigt roligt att förbereda ett sådant tal.
Också början på vårt äktenskap var bra, men nu har vi diskuterat -
så mycket mer. Mycket mer om allt -
vardagligt, framtiden och det som varit.
Vi har gått tillbaka ända till barndomen.
PARET RAIMO & EEVA AUVINEN
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle