Kodust sain kaasa sellise autoriteetse mudeli,
kus mees määrab reeglid.
Võin öelda, et olen olnud 40 aastat ja Eeva 10 aastat õnnelikult abielus.
Igatsesin endale sõpra ja kaaslast. Raimos ma leidsin selle.
Suurt peadpööritavat õnnetunnet ei olnud,
aga olin tasakaalukalt õnnelik.
PAARISUHE?
Selles kristlikus ringkonnas, kus olin, teadlikult ei õpetatud,
et peab abielluma. Kõige tähtsam oli, et kui Jeesus tuleb tagasi,
kas sa lähed taevasse. See oli lühinägelik.
Hea kodu oli, aga mul tekkis alles 20-aastasena eesmärk,
et võiks mõnda suhet ka harrastada.
Mind ei peaks olemas olema. Mu ema kolis kunagi Kemisse
ja seal ta vägistati. Sedasi sain mina alguse.
Võite ette kujutada, et ma ei olnud eriti soovitud siia maailma.
Aga mu ema hoolitses mu eest hästi. Ta ei andnud mind ära ja
tahtis ise üles kasvatada.
Oli üks mees, kes armus mu emasse ja ilmselt ka minusse,
olin siis veel väike beebi. Tema otsustas mu emaga abielluda
ja anda mulle oma perekonnanime. Alles täiskasvanueas sain teada,
et ta polnudki minu isa.
Olin sõjaväest puhkusel Inglismaal.
Kohtusin Eevaga, istusime tundide kaupa ja vestlesime.
Rääkisime kunstist, luulest, teoloogiast ja kõigest.
Meil oli väga lõbus. Mul polnud mingisugust pinget,
sest ma ei mõelnud abielluda.
Kui ma olin olnud pool aastat Soomes tagasi,
mul tuli meelde Eeva pilt.
Kirjutasin, et tulen jätkama inglise keele õpinguid.
Alguses olime Londonis ja siis Exeteris.
Käisime koos väljas.
Ütlesin kohe, et ma pole selline mees, kes teeb midagi niisama.
Juhtus nii, et me saime sõpradeks. Tundsin, et Raimo on mu sõber.
Midagi rohkemat ei olnud, sest me kumbki ei otsinud kedagi.
Planeerisin oma elu enda järgi, ei arvestanud kellegi teisega.
Plaanisin reisi Austraaliasse ja ajasin pabereid korda.
Juhtus nii, et oli vaja kaht soovituskirja ja üks inimene,
kes pidi mind soovitama, suri ära samal päeval,
kui pidin kirjale järgi minema.
Raimo kirjutas, et ta plaanib tulla tagasi Inglismaale,
lõunasse, kus mina elasin.
Ma ei osanud sellest midagi järeldada. Mõtlesin: tore, et tuleb keegi tuttav.
Varsti märkasin, et tal oli midagi mõttes ja ta oli tulnud eesmärgiga.
Rääkisime asjad läbi ja ostsime kihlasõrmused.
Abiellusime sama aasta sees, kuna Raimo tahtis saada
tulumaksu tagatist.
Minu jaoks oli kõige tähtsam tunda, et see oli Jumala tahe.
Mul polnud suuri ootuseid.
Eeva taust on väga ateistlik. Ta sai kohe kristlaseks.
Eeva ütleb, et vahel on parem omada Jumalatut tausta ja
hüpata kohe uute väärtushinnangute juurde.
Võin öelda, et Eeva oli kristlasena minust parem.
Sellel alal suuri erinevusi ei olnud.
Aga ma elasin ärimeheelu ja juhtus palju asju.
Oli palju kohustusi ja pidin olema esinduslik.
Eeva jälgis, kas ma elan nagu kristlane või mitte.
See oli väga hea ja kindlasti ka vajalik.
Ükskord tulin pühapäevakoolist ja palusin isal rääkida Jumalast.
Isa vastas, et Jumalat ei ole.
Siis hakkasin otsima ennast, kas peaksin uskuma või mitte.
Teismelisena otsustasin, et ma ei usu, kui ei juhtu midagi konkreetset,
millest võiksin teada, et Jumal tõesti on.
Tegin selle otsuse koos kahe hea sõbraga.
Otsustasime, et keegi ei räägi usust, kui pole midagi ise kogenud.
Aga kõigest mõne aja pärast sain päästetud.
See oli väeline sündmus. Jeesus sai reaalseks,
Taevaisa sai reaalseks. Ma ei saanud olla rääkimata.
Suhtlemine toimis minu arvates väga hästi.
Eeva kohta ma ei teadnud.
Sain oma kodust selle mudeli, et mees otsustab.
Muidugi ta kuulab naist ja on hea naise vastu,
mõtleb naisest head.
Aga Eeva leppis selle kõigega.
Igapäevaelu nägi välja nii, et Raimol oli kiire,
ta õppis ja töötas ning reisis ringi mööda maailma.
Olin väga palju üksinda, aga mulle on alati meeldinud
ka iseenda seltskond. Tundsin rõõmu hetkedest, kui sain olla üksinda.
Pidin minema Ameerikasse mõneks kuuks.
Seal hakkasin mõtlema, et võiks lapsi muretseda,
Eeval olid samad mõtted.
Kui olin Ameerikas Eeva kirjutas mulle kirjas:
"Kui saad selle kirja kätte, olen Inglismaal.
Ära muretse, kui tulin siia, mul oli veel 100 marki."
Eeva teadis, et ta leiab sealt õena tööd.
Mulle on alati meeldinud laste seltskond.
Minu jaoks oli imeline omada perekonda.
Kuna Raimo reisis mööda maailma ringi, me otsustasime,
et ainult kahest lapsest ei piisa, kui ma olen kodune ema.
Võtsime ühendust ametnikega ja saime lastekodust
kaks väikest poissi juurde.
Nad on siiamaani meie jaoks tähtsad.
Töötasin liiga palju ja Eeva pidi olema kogu aeg üksi,
kasvatama 4 last üksi üles. Kahe vanema kasvatamisega
olin rohkem kaasas. See oli paras väljakutse, kuna nad olid
päris vanad, kui tulid meie juurde.
Tulid esile probleemid, mis äratasid mind mõtlema,
kus ma käitusin õigesti ja kus valesti.
Jõudsin otsusele, et suuremalt osalt tegin valesti.
Lasin tal päris palju käsutada, aga ma ei kannatanud väga.
Ta polnud kuidagi ülekohtune.
Aga mu iseloomule on kohane, et ma ei alistu kergelt.
Mind on õpetatud võitlema.
Tõmbasin alati pidurit, kui asi läks liiale.
Mulle on alati meeldinud lapsed. Olen alati tahtnud tegeleda lastega.
Seega see oli õnnelik aeg. Muidugi väsisin ära.
Kui olin need neli last üles kasvatanud,
läks raskemaks ja vanust oli juurde tulnud.
Ma ei osanud enam nende olukordadega tegeleda.
Langesin küllaltki sügavasse depressiooni.
Tundsin, et olen täiesti üksi maailmas.
Aga ka nendel hetkedel tundsin, et Jumal pole mind maha jätnud.
Oma sisemuse pimeduses kogesin Jumala valgust.
Ma ei saanud aru, et see on haigus.
See oli meie konflikt.
Aga me hakkasime sellest rääkima ja Eeva viis mind
lõpuks ka psühhiaatri juurde. Kui olime mõnda aega tülitsenud,
psühhiaater ütles, et nagu näha, te suudate vestelda.
See lõppes õnnelikult. Vähehaaval oleme taastunud.
Minuga oli kindlasti raske sõber olla, kui oli nii kurb.
Tundsin, nagu oleksime üksteisest eemale nihkunud,
aga mitte täielikult. Ka siis meie sõprus pidas vastu.
Kui kõik lapsed olid kodust ära läinud, nad nägid,
et meil ei lähe kõige paremini. Nad korjasid raha kokku ja
saatsid meid abielulaagrisse.
Seal hakkasin asjadest aru saama.
Ma polnud Eeva ja tema vajadustega arvestanud.
Arvasin, et mu tähtsuse järjekorras on kõigepealt Jumal ja siis naine.
Aga see polnudki nii. Siis hakkasin seda järjekorda õigeks tegema.
Usun, et Eeva on need viimased 10 aastat olnud rohkem rahul.
Oleksin igatsenud veelgi avatumat suhtlemist.
Teistsugust, veelgi sügavamat sõprust oleksin soovinud.
Meie sõprus algas siis ja see pole siiamaani lõppenud.
Me mõlemad käsutame päris palju ja oleme jõudnud otsusele,
et on parim, kui me otsustame koos asjade üle.
Muidu üks ütleb ette ja lõpuks ikka tülitseme.
Läbirääkimised toimuvad muidu nii, nagu mu sõber rääkis:
"Koosolek on läbi ja sain inimesed otsustama minu kasuks ning
arvama, et nad ise jõudsid selle otsuseni."
Töö koguduses on meie jaoks tähtis. Oleme õppinud abielulaagris
pidama kõnesid paaridele.
Inimestele on meeldinud see. Peame 1-2 koosolekut kuus.
Sellesse oleme panustanud.
Neid on väga tore ette valmistada. Kogudused, kus pole varem
selliseid kõnesid peetud, on imestunud ja neid huvitab.
Eeva juures on parim see, et ta on mind 40 aastat ära kannatanud.
Ta on Jumala poolt antud naine. Kui abiellusime, üks neiu ütles,
et Jumal annab ainult parimat ja see on tõepoolest tõsi.
Sain enda jaoks parima.
Olen saanud enda kõrvale turvalise ja usaldusväärse mehe.
Koguduse töö on meie jaoks tähtis. Õppisime abielulaagris
pidama kõnesid abielupaaridele.
Inimestele on see meeldinud. Peame 1-2 koosolekut iga kuu.
Sellesse oleme panustanud. Neid kõnesid on tore ette valmistada.
Meie abielu algusaeg oli väga tore, aga nüüd oleme vestelnud
palju rohkem nii igapäevaasjadest, tulevikust kui ka minevikust.
Oleme jõudnud mõlemad tagasi minevikku, lapsepõlve.
Tõlge: Sanna Pitko